Tento román usiluje o umělecké, satirické líčení českých společenských poměrů během posledních třiatřiceti let, pročež v něm nelze hledat – a tím méně najít – faktickou pravdu ani o skutečných osobách, ani o skutečných událostech. Jejich ozvěny v knize jsou ztvárněny a zkombinovány s fantazií a uměleckou licencí, proto je třeba všechny postavy a události v knize považovat za smyšlené.

Cover © Markéta Zahrádková, 2025

© LEDA spol. s r.o., 2025

ISBN 978-80-7335-436-7

Obsah

Kapitola 1, ve které se seznámíme s Josefem a Kontinentální unií

Kapitola 2, v níž budeme poučeni, co je genderizace a co znamenala v Kontinentální unii

Kapitola 3, v níž si osvojíme základní ideové kánony Kontinentální unie

Kapitola 4, v níž se krátce vrátíme ke genderizaci a promluvíme několika odstavci o šťastném světě Kontinentální unie

Kapitola 5, jež nám představí Josefovu vytouženou Věru, plavovlásku ze sousedství

Kapitola 6, v níž společně s Josefem navštívíme demonstraci na Vzletné

Kapitola 7, v níž Josefa stihne pozornost úředních orgánů

Kapitola 8, v níž se věnujeme dětem budoucnosti, dětem Unie

Kapitola 9, v níž se vrátíme k Josefovu střetu s úřady, ale budeme i svědky neblahé události u sochy Coudenhove-Kalergiho

Kapitola 10, v níž Josefa provázíme na cestě do tábora nucené genderizace

Kapitola 11, v níž nakrátko opustíme Josefa a nahlédneme do života Věry, typické kontinentální občanky

Kapitola 12, v níž osvětlíme některé problematické aspekty života v Kontinentální unii

Kapitola 13, v níž spolu s Věrou okusíme dobromilné fungování Kontinentální unie

Kapitola 14, v níž nahlédneme do kuchyně unijních médií a žurnalistiky

Kapitola 15, v níž se vrátíme na začátek novodobého příběhu naší gubernie

Kapitola 16, v níž znovu nahlédneme do specifik života Kontinentální unie

Kapitola 17, v níž se dozvíme, jak zásadní význam pro Kontinentální unii měly Špicberky

Kapitola 18, v níž se dozvíme, čím Špicberky doopravdy získaly svůj hlavní význam

Kapitola 19, kde dozvíme, jak kulturně se žilo v Kontinentální unii

Kapitola 20 vylíčí, jak Kontinentální unie myslela na kulturní vyspělost svých občanů už od jejich raného dětství

Kapitola 21, v níž se vrátíme k našim hrdinům, nejprve k Josefovi

Kapitola 22, v níž budeme svědky Josefova nenadálého útěku z tábora nucené genderizace

Kapitola 23, ve které dojde k nečekanému převratu v životě dívky Věry

Kapitola 24, v níž budeme svědky zcela nového vývoje v Josefově životě

Kapitola 25, v níž se dozvíme o novotách v Unii v době Josefovy nepřítomnosti

Kapitola 26, v níž se Josef a Věra konečně setkají… a co z toho vzejde

Kapitola 27, která rozplete některé zákulisní nitky našeho příběhu

Kapitola 28, v níž dojde k truchlivé dekonspiraci Vesnice

Kapitola 29, v níž rázně povstanou síly zla

Kapitola 30, ve které se strhne nečekaná mela

Kapitola 31, v níž dojde k vyústění dosavadních událostí a poté se rozprostře zářivý zítřek

Kapitola 32, v níž se dočkáme konce…, anebo se znovu ocitneme na začátku?

Kapitola 1, ve které se seznámíme s Josefem a Kontinentální unií

Toho dne se Josef probudil do jakéhosi neklidu. Přitom všechno bylo správně: Budík ukazoval 05:00, což je čas, kdy podle směrnice č. 28643/2015 je každý občan Kontinentální unie povinen se vzbudit a začít pracovat pro blaho Kontinentu. Zvenčí prosvítaly první sluneční paprsky, ale byly samozřejmě tlumeny ekologickou záclonou podle směrnice č. 17538/2010. Občanům se nedovolovalo tyto záclony, vyrobené z fair trade bambusu a tropických trav, odhrnovat, protože by si tím přivodili stav ozáření prudkým slunečním světlem, což by odporovalo směrnici č. 65174/2008. Tuto směrnici svého času sepsal Kontinentální komisař Vidla, který v Komisi zastupoval tu část Unie, v níž se právě probouzel Josef. Tehdy, v roce 2008, se ještě smělo psát a říkat podle skutečnosti, že Vidla směrnici o regulaci slunečního svitu sice navrhl, ale neprosadil. Od těch dob však uplynulo hodně času a již od roku 2014 platilo v Kontinentální komisi pravidlo, že každá směrnice, která byla navržena, se považuje za přijatou a platnou. Ovšemže se zpětnou platností. Platilo to tedy i pro tu Vidlovu.

Někteří kverulující činitelé Kontinentální administrativy sice poukazovali na to, že tímto novým opatřením může nastat a také nastává situace, kdy jsou souběžně v platnosti dvě směrnice navzájem si zcela odporující. Úplně nejtypičtěji se to dalo ukázat na příkladu směrnice č. 00001/2000, která zněla takto: „Každý má právo zastávat svůj názor bez překážky. Každý má právo na svobodu projevu; toto právo zahrnuje svobodu vyhledávat, přijímat a rozšiřovat informace a myšlenky všeho druhu, bez ohledu na hranice, ať ústně, písemně nebo tiskem, prostřednictvím umění nebo jakýmikoli jinými prostředky podle vlastní volby.“ Tato směrnice měla za cíl napodobit první dodatek ústavy Spojených států amerických, který rovněž dával každému občanovi právo na názor, víru, přesvědčení a jejich šíření jakýmikoli cestami a způsoby. Kontinentální unie totiž v začátcích svého současného stádia měla v úmyslu podobat se Spojeným státům americkým, ba dokonce je v mnoha směrech předehnat a trumfnout. Proto začala vytvářet analogické instituce a symboly: celounijní funkci prezidenta, ministra zahraničí, vlajku, hymnu.

Počaly též přípravy na vytvoření samostatné unijní armády, čemuž však zatím zabraňuje více než sedmdesát let starý vojenský pakt, kde se vedle zemí dnešní Kontinentální unie v roli spojence, ba hegemona, stále ještě vyskytují Spojené státy americké. Mnoho vysoce postavených činitelů Kontinentální unie na tento zásadní nedostatek dlouhodobě upozorňuje a podle všeho je zřejmé, že věc brzy dojde ke kýženému řešení. Na stolech unijních administrátorů totiž už leží návrh směrnice, která praví, že „veškeré směrnice Kontinentální unie mají vyšší právní hodnotu než jakékoli smlouvy a dohody, které vznikly před zrodem Unie, a pokud jsou s nimi v rozporu, chápe se to tak, že platné a závazné jsou pouze směrnice přijaté Unií. Starší dohody jsou tímto anulovány“. Lze tedy právem očekávat, že vojenský pakt, v němž jsou účastny Spojené státy americké, zanikne, už proto, že Kontinentální administrativa převede veškeré finanční toky, dosud směřované do kasičky onoho paktu, na nový účet, z něhož se bude financovat Kontinentální armáda. Tak to aspoň říkali představitelé Unie, a ti mají podle směrnice č. 53871/2007 vždy pravdu.

Leč neodbočujme. Ona výše uvedená směrnice garantující svobodu slova (není náhodou, že šlo o první směrnici po vzniku Unie v dnešní podobě, a proto nesla magické číslo 00001) si poněkud protiřečí se směrnicí č. 98931/2014, která praví: „Každý má právo zastávat názor Kontinentální unie a jejích činitelů bez překážky. Každý má právo znát a všemi způsoby rozšiřovat myšlenky a stanoviska Kontinentální unie a jejích činitelů, ať ústně, písemně, tiskem nebo jiným prostředkem podle vlastní volby, které předchází její schválení příslušným činitelem Unie“. Někteří zvláště zvídaví občané se pokoutními způsoby dostali i k neveřejné doložce řečené směrnice. V té čteme: „Jedinec či skupina zastávající jiný názor než je názor Kontinentální unie a jejích činitelů, bude posuzován speciálním Myšlenkovým tribunálem. Podle míry odlišnosti názoru, zastávaného obviněným jedincem či skupinou, pak bude stanoven trest takto:

První provinění vůči směrnici č. 98931/2014 – zákaz veřejně sdělovat a šířit jakékoli myšlenky, dokonce i kdyby byly v souladu se stanovisky Kontinentální unie, neboť by se mohlo jednat o jejich zneužití formou ironie, zesměšnění a snížení jejich důstojnosti. Fakticky lze tento trest realizovat mírnější formou (domácí vězení až na 5 let a znemožnění jakéhokoli kontaktu s ostatními občany, včetně zabavení veškeré komunikační techniky), nebo formou přísnější zahrnující zašití úst a chirurgické spojení prstů na obou rukách a i nohách – takový odsouzený bude mít právo na příjem živin formou infuzí a výdej zplodin formou cévkování, tak aby bylo zaručeno jeho fyzické přežití, ale také naprostá mlčenlivost. Ti, kdo absolvují dané tresty, mají poté právo zařadit se mezi ostatní občany, avšak každý z nich obdrží jednoho dohlížitele, který bude kontrolovat 24 hod denně všechny jeho aktivity. Neboť, jak praví směrnice č. 99031/2014, kdo se jednou provinil, navždy se provinil a nelze mu již nikdy důvěřovat. Může však pracovat pro blaho Kontinentální unie, a proto je zapotřebí jej fyzicky zachovat.

Druhé a další provinění vůči směrnici č. 98931/2014 - izolace odsouzeného od ostatního obyvatelstva Kontinentu, jeho převoz na jednu z polárních stanic, které za tím účelem zřídila Kontinentální administrativa na řadě ker uprostřed Arktického oceánu, zhruba 1200 km od souostroví Špicberky, Zde bude odsouzený požívat veškeré svobody, lovu zvěře k obživě, pozorování noční oblohy, a zejména pravidelné přeměřování stále se zmenšujících rozměrů kry v důsledku globálního oteplování.“

Je zbytečné dodávat, že toto ustanovení dané směrnice nepočítá s ničím, co by mohlo následovat po výkonu trestu. Ostatně zkušenost tomu dává za pravdu. Z tohoto trestu se ještě nikdo nikdy nevrátil. Příroda je prostě neoblomná.

Kapitola 2, v níž budeme poučeni, co je genderizace a co znamenala v Kontinentální unii

Tedy zpátky k Josefovi. Důvod jeho ranního neklidu byl zřejmý. Dnes se podrobí rituálu genderizace, což je v Kontinentální unii rituál důležitější než obřezání u Židů nebo křest u křesťanů.

Zase je třeba v úvodu vysvětlit několika slovy, oč při genderizaci jde. A k jisté hrdosti nás opravňuje fakt, že při prosazování plošné genderizace se velkou měrou zasloužily členky genderizačního hnutí pocházející z téže části Unie jako Josef. Především to byla socioložka Niklová, která první veřejně vyslovila to klíčové slovo gender. Vycházela vcelku oprávněně z přesvědčení, že toto cizí slovo v její zemi je zcela neznámo (tehdy se ještě Kontinentální unie skládala z relativně samostatných členských států, to však bylo záhy překonáno a Unie dnes představuje homogenní společenství kontinentálních občanů). Niklová tedy začala propagovat to, čím slovo gender naplnila. Poučena u sobě podobných vědců z jiných zemí (vysvětlení viz výše), jala se tvrdit, že gender je sociální pohlaví. To znamená, že jste se fyzicky narodili jako žena či muž, ale působením sociálních okolností jste se v nějakém okamžiku svého života začali cítit nikoli ženou nýbrž mužem či naopak. A protože živnou půdou podobných vědců je konflikt, Niklová vložila mezi pohlavnost jako fyzické zadání a gender jako sociální roli nepřekonatelnou překážku. Odtud byl jen krůček k tvrzení (později vtěleného do směrnice č. 86734/2015), že fyzické pohlaví, s nímž se člověk narodí, není podstatné. Důležitý je jen gender, tedy identifikace s pohlavností ve smyslu sociálním.

Tato uzákoněná teze pak nabírala nových a nových inovací, ba dokonce vědeckých směrů. První z nich byl reverzní či situační genderismus. Tato teorie pravila, že člověk se může v jednom okamžiku cítit ženou a v jiném mužem. Že gender není stabilní charakteristika, nýbrž situační proměnná. Další teorie rozebírala tzv. multigenderismus, tedy stav, kdy se v jednom a tomtéž okamžiku cítíte být ženou i mužem zároveň. Dříve se něčemu podobnému říkalo hermafroditismus a týkalo se to toliko rozmnožovacích technik, například u žížaly. Tato vulgarizace zásadního sociálního jevu multigenderismu však byla příslušnou komisí Kontinentální akademie genderistických věd v plném rozsahu odsouzena, na základě dlouholetého výzkumu bylo nezvratně prokázáno, že žížala je výlučně jednopohlavní, a celý tento úsek přírodních věd byl označen za kacířský, tmářský a lze na něj vztáhnout směrnici č. 98931/2014 včetně sankcí za její porušení (viz výše).

Mnoho badatelů na genderovém poli se zabývalo možností, zda se pociťování vlastního genderu dá vztáhnout i na jiné než standardní kategorie muže a ženy, případně nově multigenderistické muženy. Tak se mezi možné pohlavní identity dostal například asexualismus. Zdůrazněme, že nejde o jedince, kteří mají deficit sexuálního styku z důvodu svého vzhledu, společenského chování či výše inteligenčního kvocientu; jde výlučně o jedince, kteří sex odmítají, protože ho nepotřebují případně je jim odporný, naopak překážel by jim v důsledné práci pro blaho Kontinentální unie. Jistým opakem asexualismu je multisexualismus spočívající v tom, že jedinec obdařený multisexuálním genderem je vždy připraven vykonat sexuální akt nejen s jedincem lidského rodu obou základních pohlaví, ale i s jinými předměty či bytostmi, které jsou obdařeny fyziognomickou dispozicí, jež je k sexuálnímu výkonu třeba. Multisexuálové obvykle příliš nemluví o tom, jaké předměty již k danému účelu užili, takže fantasii pt. čtenáře se meze nekladou. Kdo by třeba jen v náznaku namítal, že podobné kategorii se dříve v mužském provedení říkalo sukničkář, proutník či chlípník a v ženském provedení lehká děva, šlapka či ještě hůře, a těmito jedinci se obecně spíše většinově opovrhovalo, dnes jsou to rovnoprávné, ba z hlediska genderové plurality vysoce ceněné bytosti, nezřídka zvané na kongresy a vědecká kolokvia zabývající se otázkami genderu.

Abychom to zkrátili: postupně se vědeckým způsobem dokázalo definovat kolem sedmdesáti různých genderů, z nichž my jsme se omezili jen na ty nejčastější. To však byly pouze příklady mentálního vnímání genderové identity jedince. Mnohem zásadnější a v naší době již zcela převládající je hnutí osob, které se cítí být opačným pohlavím jaksi programově; mluvíme o homosexuálech a lesbách. Tyto dvě skupiny obyvatel se vyznačují tím, že soustavně vyhledávají sexuální styk toliko s partnery stejnopohlavními (ve smyslu fyzickém). Jejich postavení ve společnosti se v průběhu let zásadně měnilo. Ještě před půlstoletím byl homosexuální a lesbický tělesný styk trestný. Poté byl, a některými zpátečnickými jedinci dosud je, považován za zdravotní úchylku, která má možná genetické předpoklady, ale i tak by neměla být považována za normální, natož převažující. Dnes však již jsme mnohem dále. Homosexuálové a lesby (a s nimi i jiné typy genderově odlišných jedinců) určují společenský diskurs v této věci, dožadují se práv na manželství a adopci dětí, a hlavně každého, kdo se opováží proti tomu něco namítat, zostudí v médiích (těmi se budeme zevrubně zabývat za nedlouhý čas) a nakonec splní svou oznamovací povinnost (směrnice č. 47538/2014) a ohlásí držitele oněch podvratných názorů příslušnému Myšlenkovému tribunálu, který už míru jejich provinění podle kontinentálního práva posoudí a odmění příslušnou sankcí. Heterosexualita se stala symbolem zpátečnictví, úpadku a neuvědomělosti. Vrcholem tohoto snažení pak byla poměrně nedávno přijatá směrnice č. 898951/2017, kde se píše: „Každý občan Kontinentální unie má právo zvolit svůj gender. Tento proces se koná formou slavnosti genderizace, jíž podléhá každý jedinec nejpozději do dvaceti pěti let věku, Genderizace má podobu veřejného shromáždění, kam jsou statisticky podle různých genderů přizváni svědkové přijetí genderu jedincem. Každý občan Kontinentální unie má právo kdykoli po datu jeho první genderizace požádat Vysokého komisaře Kontinentální komise pro otázky genderu o změnu svého genderu. Z procesu změny genderu je vyloučena změna z genderu ženského na mužský, všechny ostatní změny provést lze.“

Josef byl ještě mladý, za pár týdnů mu mělo být právě oněch směrnicí stanovených dvacet pět let, ale rozhodně nebyl hloupý. Což mu vůbec nepřidávalo na kariérních perspektivách, ani na duševním klidu. Josef znal dobře všechny směrnice, podle nichž se ubíral jeho život. Nezpěčoval se jim, dobře věděl, že by ničeho nedosáhl, ale naopak by riskoval mnohé sankce, z nichž ty výše popsané zdaleka nebyly nejdrakoničtější.

Vystudoval sice střední školu a nástavbu pro žurnalisty, ale ta z drtivé části sestávala z biflování směrnic Kontinentální komise, doplněná o praktické semináře z jejich uplatňování, zpřístupňování veřejnosti a aplikace na nejrůznější situace veřejného života. Systém směrnic byl sice dokonalý, myslel i na ty nejposlednější a nejbanálnější okamžiky, které si vyžadovaly náležitého vysvětlení a návodu ke správnému chování, ale jeden nikdy neví, že.

Josef pracoval nějakou dobu v deníku Kontinentální (později zkráceně Unijní) kurýr. Jeho práce sestávala z každodenního studia nových směrnic, vydaných předešlého dne Kontinentální komisí, a jejich převedení do jazyka srozumitelného běžnému občanstvu. Josef tu práci moc rád neměl. Dokonce občas zapochyboval o jejím smyslu, ale tyto myšlenky velice rychle zapudil, aby se náhodou někde omylem nepodřekl a neskončil u Myšlenkového tribunálu. Dokonce si někdy namlouval, že jeho činnost má aspoň ten smysl, že pomůže čtenáři zorientovat se v tom, co nesmí, aby nic neriskoval. Jak život ukázal, mýlil se hluboce a jeho indiferentnost k návrhům homosexuálního šéfa ho nakonec přivedla s mizerným osobním posudkem k práci na stavbě.

Kapitola 3, v níž si osvojíme základní ideové kánony Kontinentální unie

Dnes tedy Josefa čeká rituál genderizace. Kontinentální unie si na rituály potrpí. Už předškolní děti si v centrálním převýchovném ústavu A. S. Makačenka, pojmenovaném podle světoznámého průkopníka kolektivního školství, nositele Chorošovy ceny míru in memoriam, osvojují skandování hesel jako „Máme rádi Unii“, „Unie je zítřek náš“, „Nepřátelům unii nedáme“. Škarohlídové občas při veřejných prezentacích této masové recitace podotýkali, že ty děti vůbec nemohou tušit, co říkají, navíc vzhledem k ještě nedokonalým logopedickým dispozicím to zní spíše jako „Máme ládi Unii“, „Unie je zítchek náš“ či „Nepchátelům Unii nedáme“, byli ale vždy umlčeni poukazem jednak na to, že forma nesmí dominovat nad obsahem, a obsah je zde nade vší pochybnost správně, a navíc první president té části Unie, v níž se nacházíme a která kdysi byla samostatnou zemí, známý lidový hrdina Zdislav Šavel, vyslovoval příslušná slova s hláskou „ř“ také jako „ch“, a tudíž i to je vlastně správně. Je vůbec s podivem, že jsme to reakční písmeno „ř“ dosud ponechali v abecedě, s tím by se mělo správně po unijsku zatočit.

Jiný rituál čekal každého mladistvého kolem patnácti let věku. Jmenoval se Kontinentalizace. Odehrával se zpravidla ve školách, které tito navštěvovali. V tělocvičně nebo jiné velké místnosti se shromáždil veškerý personál, učitelé a studenti a příslušný ročník patnáctiletých předstupoval po jednom ke katedře, nad níž visel portrét Zdislava Šavla na věčné věky a nikdy jinak, povlávala zástava Kontinentální unie a na začátku a na konci slavnosti hrála unijní hymna.

K té malá poznámka. Jak každý ví, jedná se o pasáž z díla slavného skladatele Ludwiga van Beethovena, který už je mrtev bezmála dvě stě let, a nemůže se tedy sám bránit. Život však tropí hlouposti. Beethoven (1770–1827) měl řadu přímých i nepřímých potomků, například Franze de Paula Caroluse Magnuse Weidingera (1823–1882), jeho manželku Karoline Johannu Weidinger, za svobodna van Beethoven (1831–1919), jejich syna Franze Karla Josefa Weidingera (1855–1931) a konečně jeho syna Arthura Weidingera (narozen 1881), který zemřel v americkém Ohiu až v roce 1955. Toto datum je nad jiné důležité. Podle dosud platné směrnice totiž byla práva autorů k jejich dílům ohraničena 70 lety od data jejich úmrtí. Na nátlak autorských organizací se tento artikul před jistým časem zpřísnil a stanovuje nyní, že dílo je chráněno (míněno zpoplatněno) až do lhůty 70 let po úmrtí posledního z potomků původního autora. Což v našem případě poněkud není dodrženo. Beethovenův pra-pra-pra-synovec Arthur zesnul před pouhými 69 lety. A to ještě nezmiňujeme, zda se náhodou i on nedopustil otcovství, byť cizoložného, a jak by se na to zákon díval. Tak jako tak užívá Kontinentální unie Beethovenova díla protiprávně.

Malá, ale podstatná odbočka. Nejen napsání, ale i jen samo přečtení předchozího odstavce, který důvodně zpochybňuje jeho z hlavních dogmat Kontinentální unie, může Myšlenkový tribunál posoudit jako zločin. U zločinu této kategorie bývá užit trest nejvyšší: doživotní vězení na samotce, provázené nonstop, 24 hodin denně, pouštěnými projevy činitelů Kontinentální komise. Prosíme tedy pt. laskavého čtenáře, aby tuto pasáž ve vlastním zájmu nečetl, nebo se alespoň o jejím přečtení nikde nezmiňoval. Riskuje nejen osud autorův, ale i svůj. A ostatně: neradi bychom ponechali tuto truchlivou historii nedokončenou. Beethoven sice také jednu Nedokončenou napsal, ale ne kvůli Kontinentální komisi, nýbrž kvůli cirhóze.

Nuže, jak to nakonec dopadlo s hymnou? Tak jako se vším v Kontinentální unii. Byla přijata směrnice č. 66723/2018, která zněla stručně, ale jasně: „Autorem hymny Kontinentální unie je Andělín Makrela, komisař Unie pro správné provozování unijní hymny.“

Leč zpátky ke kontinentalizaci. Tento rituál vlastně znamenal přijetí škole odrůstajících adolescentů mezi občany Kontinentální unie. Jednotliví žáci předstupovali před komisi složenou z vedení školy, zástupců Kontinentální komise (obvykle to byli komisař pro správné chování ve školách 1. stupně Jeroným Zimmerman a komisařka pro pravdu a lásku Ljuba Ďourová) a školníka, který zde zastupoval veřejnost. Adepti kontinentálního občanství měli jedinou povinnost: bez zaškobrtnutí odříkat tři hlavní kruciální hesla Unie: „Máme rádi Unii“, „Unie je zítřek náš“ a „Nepřátelům unii nedáme“. Možná namítnete, že jsou to stejná hesla jako při kolektivních deklamacích dítek předškolních. Správně. Naši mládež přece nesmíme přetěžovat zbytečnými informacemi, bohatě jim postačí znát to hlavní a podstatné. Navíc v tomto věku už jen malé procento žáků trpí logopedickými vadami, které by mohly poškodit vyznění těch hesel. A pokud přece jen, je příslušný jedinec povinen podepsat místopřísežné prohlášení, že písmeno „ř“ se nenaučil vyslovovat schválně, neboť tím uctívá památku nebohého Zdislava Šavla.

Po tomto ceremoniálu obdrželi absolventi kontinentální průkaz, kde bylo pouze jejich číslo. Kontinentální unie už dospěla k logickému závěru, že jména, tedy přinejmenším příjmení, křestní jména byla zanechána jen kvůli rozlišení, a to často právě z důvodů genderových (porovnej Josef – Josefina), jsou zbytečná, neboť všichni občané Unie přece mají stejné názory, myslí si totéž a jednají identicky, totiž pro blaho Kontinentální unie. Proto začala být novopečeným kontinentalistům udělována čísla. Navíc se i ušetřilo. Stejná čísla byla i kódem k identifikaci jedince podle čipu, který mu byl voperován již při jeho narození. Podle něho se dalo v kteroukoli chvíli zjistit, kde se nachází, co a s kým si povídá, případně zda neporušuje kontinentální směrnice, třeba tu o brzkém ranním vstávání.

Našli se jednotlivci, kteří se vzepřeli vlastnictví čipu již při narození. Tedy ne oni sami, nýbrž jejich rodiče. Matka porodila potomka někde v ústraní, mimo zraky Kontinentální administrativy, a domnívala se, že pro své dítě dělá to nejlepší, totiž daruje mu svobodu. Vesměs se takové případy provalily velice rychle. Tyto reakční matky opomněly, že čipy nemají jen lidé, ale i domácí zvířata, dokonce i lustry či jiný nábytek. Bylo tedy víceméně nemožné, aby kdokoli učinil cokoli bez vědomí Kontinentální administrativy. Jak to končívalo, si domyslíte sami. Matky putovaly do jednoho z nápravných zařízení a novorozenci byli odevzdáni do převýchovného ústavu A. S. Makačenka. Tam jim byly samozřejmě ze všeho nejdříve voperovány čipy, a poté se podrobili revoluční výchovné metodě tak, aby v patnácti letech mohli spolu s jinými stát v řadě čekající na odříkání zmíněných floskulí a převzetí kontinentálního čísla.

Kapitola 4, v níž se krátce vrátíme ke genderizaci a promluvíme několika odstavci o šťastném světě Kontinentální unie

Nejvyšším z občanských rituálů byla, jak už víme, genderizace. Josef věděl, že tato záležitost má několik předem daných pravidel. Předně příslušný oděv. Většina předmětů v celé Kontinentální unii měla barvu černou nebo šedou, včetně příborů, toaletního papíru a spon do kravaty, a samozřejmě veškerého bytového interiéru, jakož i budov rostoucích jak houby všude po městě, neboť komisař pro výstavbu Lopata měl velkou developerskou firmu a z daňových úniků dokázal platit nejvyšší provize všem úředníkům, kteří v Kontinentální administrativě rozhodovali o nové výstavbě. Oděv určený ke slavnostním účelům, mezi nimiž se genderizace skvěla na místě z nejvyšších, však jásal všemi barvami duhy. Žlutá, červená, zelená, modrá, fialová, pěkně v pruzích, symbolizujících multikulturní identitu všech spořádaných obyvatel Kontinentální unie. Josef se tedy předpisově oblékl a vydal se na svoji první genderizaci. Když dorazil ke dveřím Úřadu pro genderizaci, bylo zavřeno a na dveřích byla cedule: Kvůli krychlovirové infekci v Úřadu do odvolání zavřeno. Opodál postávala dvojice dělníků, předstírajících činnost. Šel k nim se zeptat, co se stalo. „Jó, při přeměně pohlaví se někdo řízl do prstu nesterilním skalpelem, chytil nějakou infekci, která se šíří vzduchem, tak to museli zavřít. Josef si vděčně pomyslel, jak těsně ho to protentokrát minulo, a vyrazil k domovu.

Je třeba zdůraznit, že genderizace a homosexualizace prostupovala celým systémem Kontinentální Unie. Bylo vědecky dokázáno, že homosexuální páry přispívají k ochraně životního prostředí tím, že nemají vlastní děti a tudíž neznečišťují svět záplavou použitých jednorázových plen. Navíc se starají o děti, odebrané rodičům pro nesprávnou výchovu všemocnou organizací Gramio, speciálně zřízenou pro tento účel. Tyto děti, cílevědomě vychovávané v homosexuálních párech (chlapci v mužských a dívky v ženských) pak nikdy proti genderismu Kontinentální unie nezvedly hlas. Jejich postoj k heterosexualitě byl následně velmi odtažitý, chápaly opačné pohlaví jako jiný biologický druh. Výsledkem bylo, že se staly poslušnými a platnými členy unijní společnosti.

Děti narozené v Kontinentální Unii byly zpravidla vychovávány společně v zařízení pro děti, podle unijní směrnice č. 28546/2012 o sexuální výchově v zemích Kontinentální unie, od nejútlejšího mládí. Pokud si někteří rodiče dovolili nesouhlasit nebo dokonce své děti tvrdošíjně vychovávali podle odvržených tradic, děti jim byly odebrány a poslány na výchovu k homosexuálním párům, nebo, v případě obzvlášť urputného lpění na starých, přežitých a zapovězených postojích, rovnou do Ústavu A. S. Makačenka, vedeného rovněž výlučně homosexuálním personálem. Díky této výchově byly děti uchráněny bigotních představ svých rodičů o rodině a sexu. Konečně, po tisíci letech útlaku a omezování, se děti smí, mohou a mají sexu oddávat od nejútlejšího dětství, ve školkách i ve školách, případně za pomoci starších kamarádů nebo učitelů. Konečně si mohou užít kýženou svobodu. A to vše jen díky moudrosti Unie a všeobecné genderizaci obyvatel, kdy konečně bylo dosaženo rovnosti všech původně cca sedmdesáti, později dokonce sto pětatřiceti uznávaných pohlaví. V tomto krásném novém světě se nemusí dělat rozdíl mezi dívkou a chlapcem a každý si smí (a je to jeho nezadatelné unijní právo) říci, kým se cítí v který okamžik. Důležitým výsledkem takové výchovy byla i neustálá připravenost dětí navazovat krátkodobé intimní vztahy s neznámými lidmi, případně jinými bytostmi či předměty.

Byla to právě nekonečná dobromilná unijní svoboda, která rozhodla o zrušení systému rozdělených mužských a ženských věznic a o jejich spojení, jakož i kasáren či mládežnických organizaci. Konečně se každý může kdykoliv přihlásit tam, kam podle svého přesvědčení momentálně genderově zrovna patří.

To všechno Josef věděl. Stejně jako dobře věděl, že to byla právě Kontinentální Unie, která přinesla tolik očekávanou sexuální i společenskou revoluci o které snily generace liberálních maoistů již dlouhá desetiletí. Konečně totiž bylo dosaženo takového sexuálního a genderového uvědomění a svobody, že si dohromady nikdo netroufnul oslovit někoho druhého s nabídkou na sblížení, aby nebyl nařčen z nemístného jednání. Podle unijní logiky platilo (a do směrnice č. 17930/2012 bylo vtěleno), že sice každý může provozovat sexuální praktiky s kýmkoli, což svrchu popsáno na příkladech ze školek, škol a jiných kolektivních organizací, avšak pouze tehdy, pokud s touto činností obě účastné osoby, jiné bytosti či předměty vysloví souhlas, a to písemně. Pokud nedovedou psát, stačí souhlas potvrdit hlasovou zprávu poslanou na Ústřední evidenci sexuálního chování v Kontinentální unii, kde tento souhlas byl uložen do několikrát zálohovaných digitálních archivů. I zde platila výjimka: pokud někdo hodlal provozovat sblížení například s nábytkem, stačilo místo souhlasného prohlášení odeslat například zvuk vrzající matrace. V Unii se zkrátka myslelo na všechno.

Případy pokusů o intimní sblížení, které nebyly řádně podloženy výše uvedenými způsoby, byly unijní justicí považovány za sexuální obtěžování. Ochrana před sexuálním obtěžováním, kterou tak nesměle začala před mnoha lety kampaň „Me too too“ propagovaná masovým troubením samozřejmě výlučně elektrických automobilů, dosáhla dokonalosti a přísné tresty provinilcům, které jejich oběti uvědoměle nahlásily mravnostní policii, odradily případné následovatele.

Samozřejmě i zde se tu a tam mohly vyskytnout těžko předvídatelné výjimky. Jeden významný sportovec, mnohonásobný mistr Unie ve své disciplíně, byl přistižen jakýmsi kolemjdoucím uvědomělým občanem, jak na procházce v parku se svou pětiletou dcerou dává této rodičovský pocel na tvář. Uvědomělý občan scénu vyfotografoval, na Ústřední evidenci sexuálního chování zjistil, že nebyl nahlášen souhlas oné předškolní dívenky s intimním chováním jejího otce, což bylo posléze mravnostní policií posouzeno jako sexuální obtěžování. Asi si snadno dovodíte, že jméno přistiženého sportovce už nefigurovalo na startovacích listinách ani daný ani žádný další rok. Laponští rybáři nějakému šťourovi od novin sice tvrdili, že viděli onoho muže, jak se pokouší přeplavat vzdálenost od své stále se tenčící kry směrem ku pobřeží Špicberků, ale toho zřejmě, vzhledem k oné mnohasetkilometrové vzdálenosti, teplotě vody a množství ledních medvědů nedosáhl.

Leč zpátky k Josefovi. Podstoupením obřadu genderizace se měl oficiálně přihlásit k jednomu z tehdy již 135 úředně uznávaných pohlaví. Přiznat se k vrozenému mužství by ale bylo v přímém rozporu s unijní ideologií genderové svobody, proto se musel včas a správně rozhodnout.

Možností byla spousta, ale nesly sebou i povinnost vstřícnosti vůči zvolené orientaci, a tou si Josef nebyl jist. Měl totiž jeden problém: vždycky se mu líbila děvčata. Jenže svazky chlapců a dívek, které většinou končily vznikem rodiny a rozením dětí, nebyly v Unii v souladu s genderovou svobodou, protože rodina představuje zásadní omezení této svobody. Tak co s tím? Uvažoval o tom, že by zkusil třeba ohlásit partnerství s dívkou z Afriky, ale do Evropy přicházeli z Afriky téměř výlučně muži a jejich zájmy a zvyky mu byly poněkud proti mysli.

A tak konečně v celé Kontinentální Unii zavládla spravedlnost.