Přeložila Kateřina Jirčíková

FEARLESS

Text copyright © 2025 Lauren Roberts

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Map copyright © 2024 Patrick Knowles

Crown image copyright © 2024 Tas Kyprianou

Crown designed by Howling Moon Headwear

Map designed by Patrick Knowles

Cover designed by Loren Catana

Festive Plagues Text copyright © 2024 Lauren Roberts

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Translation © Kateřina Jirčíková, 2025

ISBN 978-80-284-0566-3

Těm, kteří se nebojí jít za svým srdcem

Prolog

Ksetkání dvou maskovaných postav uprostřed noci neexistuje moc důvodů.

Není divu, že v jejich krátkém seznamu převládají nečestné pohnutky.

Pro některé je to láska. Pro většinu je to nezvladatelná touha.

Touha po penězích. Touha dosáhnout svého. Touha po pomstě.

V některých případech však tyto touhy podnítí láska. Nebo spíš její ztráta.

Ačkoli jsou tyto zvláštní rozpory vzácné, jsou vždy tragické.

Muž se opírá o zeď a jeho netečný výraz se ukrývá pod mohutnou kápí.

Uplynulo už několik minut, ale zdá se, že se k němu plíží náhlá vlna netrpělivosti. Každý ostražitý pohled mu začíná tížit zahalená ramena. Hluboko pod tou kapucí se totiž ukrývá mysl, jež na něj křičí, aby to udělal, a vytrvale přehlušuje tišší, vemlouvavější hlásek, který mu říká, aby odešel. Ten druhý hlas mu způsobuje bolest. Přesto se o zeď opře ještě pevněji, jako by se chtěl ukotvit v tomhle okamžiku, v tomhle rozhodnutí, než ho nevyhnutelně potopí jeho následky.

Mezi úlomky rozdroleného kamenného zdiva v uličce proklouzne měsíční světlo. Z nevysvětlitelných důvodů ho zneklidňuje, jako by se k němu snažily prodrápat bledé prsty.

Ano, slunce má mnohem raději než jeho přízračný opak.

Muž v plášti se najednou narovná, když zahlédne stín, který se k němu blíží. Zastaví před ním a promění se v něco mnohem hmatatelnějšího, smrtelnějšího. Stojí proti sobě a zřejmě si hledí do očí, i když jejich kápě skrývají jakýkoli náznak rozpoznatelných rysů.

„Víš, co máš dělat?“

Ta druhá stínová postava mluví jako zlato, sytě a hebce. Osvojila si schopnost přetvářet slova v něco mnohem hezčího, než se za nimi skrývá.

„Do jisté míry,“ opáčí první muž. Odřenými botami šoupá po křivé dlažbě a jeho mysl pořád překřikuje ten tišší hlásek, jenž ho nabádá, aby od tohohle zatraceného rozhodnutí utekl.

„Výborně.“ Druhý stín si strčí ruku do kapsy. „Věřím, že mě nezklameš.“

„Nemůžu nic slibovat.“

Muž vytáhne z pláště na chladný vzduch ruku s objemným měšcem. „Tohle by mělo stačit na to, aby se to všem vyplatilo.“

První muž sáhne po váčku a polkne nad tíhou stříbrňáků uvnitř. „Ano, tohle by mělo.“

„A teď…,“ postava ztiší hlas, „… musí to vypadat přirozeně, rozumíš? Ať tomu věřím i já.“

I hlas prvního muže je tichý. „Provedu.“

Boj v jeho mysli burácí pořád hlasitěji. Naučil se však neustálý hřmot chaosu ignorovat, právě jako to dělá teď. Protože před tímhle osudem ho nic nezachrání. Ani ten přesvědčivý jemný hlásek.

Cizinec krátce pokývne hlavou v kapuci a chystá se vklouznout do houfu stínů.

„Proč to chceš?“

Postavu, v níž zuří vnitřní boj, donutila tu otázku vyřknout zvědavost. Čeká na odpověď, tiskne si měšec k hrudi a vychutnává si pocit hmatatelného bezpečí.

Zdá se, že stíny, mihotavé jako vždy a dychtivé odposlouchávat, se naklánějí blíž.

Muž nabídne jen tichou řádku slov pronesených přes rameno: „Každý strašlivý čin se rodí z lásky.“

Už jen tenhle názor sjednotí i ty nejméně pravděpodobné spojence. Dva neznámí, přestože jsou zahaleni kápěmi a ponořeni do stínů, si nikdy nepřipadali tak průhlední.

KAPITOLA 1

Paedyn

Na podlaze se rozstříkne kapka krve a zanechá skvrnu na nablýskaném mramoru pod mýma roztřesenýma nohama.

Zírám na rudý flíček, v uších mi zvoní a vidím rozmazaně.

Med. Je to jen med.

Po noze mi stékají červené čúrky a jejich proud je dost rychlý na to, aby mě donutil kymácet se na patách. Trůnní sál se se mnou otáčí jako ocelový kroužek, který se mi zakusuje do palce. Možná je to ale tím, že mi pozvolna dochází, co mě čeká. Mrknu na lesklou podlahu, jež mi vrátí odraz stínu jakési dívky. Na obličeji má špinavé šmouhy, oči vyděšené z budoucnosti, kterou zatím nespatřila a nikdy si nemyslela, že kdy spatří. Stříbrné vlasy se jí otírají o ramena, bledá stejně jako zpocený obličej, k němuž se několik pramenů lepí. Pohupuje se, jako by se nechala kolébat na botách milované osoby. Ruce má spoutané za zády a z pohmožděné kůže jí teče krev.

Je z ní troska. Je vyděšená.

Má se stát nevěstou.

Ale to nemůže být pravda.

Vzala jsem mu všechno. A on mě za to zabije. Musí.

Hrudník mám najednou sevřený a dech se mi v hrdle zadrhává spolu se záplavou spolykaných slov. Protože smrt je osud, na nějž se připravuju celý život – osud, který si zasloužím. Cítím ho na potřísněných konečcích prstů, z nichž bude navždy kapat krev druhých, v písmenu O vyrytém nad mým zadrhávajícím se srdcem na znamení toho, že jsem slabá.

Smrt je jedinou konstantou v mém životě, jako dobrý přítel, jenž z každého z mých temných tajemství vybrousí zbraň. Nazývá mě slabou, ale já slyším jen Obyčejná. Nazývá mě odsouzenou, ale já slyším jen vážný příslib. Moje zkrvavené prsty sahají právě po její ruce, protože v její hrozivé blízkosti je útěcha.

Ale teď tu není nic, jen zvonění v uších a ohlušující ticho neznáma.

„Paedyn.“

Ztuhnu ve stejnou chvíli jako postavy tyčící se kolem. Klidně mě mohl nazvat zrádkyní. Vražedkyní. Obyčejnou oslabující naše království Elit. Protože to jsou jediná jména, pod kterými mě tenhle dvůr zná. Jediná jména, jež na mě celá Ilya plivala, když mě vedli k jejímu králi. Jednoduše vystihují bezvýznamnost mojí krátké existence.

Pomalu zvedám oči od obrazce, který moje krev vykreslila na podlaze.

Med. Je to jen med.

Mé zorné pole opanují nablýskané boty, jejichž černý lesk přechází do stejně tmavých nohavic. Kloužu pohledem vzhůru po každém švu na přiléhavé látce, pod níž se ukrývá svalnaté tělo. Nutím se vzhlédnout výš. Zrak mi padne na přezku jeho pásku a pak přeskočí ke krabičce nevinně spočívající v jeho napřažené dlani. Vím, co v té sametové schránce leží, koutkem oka vidím, jak se to leskne. A přesto tomu nevěnuju ani pohled, jako by to mohlo zabránit tomu, aby mi to zářivé pouto nakonec vklouzlo na prst.

Ještě výš je pomačkaná košile. Můj zrak stoupá po jednotlivých knoflících, až se zarazí u spodní části krku a límce kolem něj. Od chvíle, kdy vyslovil můj ortel, jsem se mu ještě nepodívala do tváře.

„Staneš se mou nevěstou.“

Jako bych se vrátila v čase do Zkoušek a ke stejně náročné hře na předstírání, která je provázela. Tehdy jsem se na něj nedokázala podívat, protože jsem si nepřála spatřit, jak mi pohled oplácí král.

Ale muže, jehož odraz jsem vídala v zelených očích jeho syna, jsem zabila. Edric Azer mě pronásleduje jen v útržcích mysli a podobně rozervaném srdci, do nějž se vryl. O to se postaral.

A přesto se pořád nedokážu přimět, abych se podívala na tohohle Kitta.

Pálí mě v krku.

Možná jsem stvořila něco mnohem horšího, než byl jeho otec.

„Paedyn.“ Hlas má překvapivě jemný, což mi připomíná dobu, kdy to nebylo šokující. „Podívej se na mě.“

Není to poprvé, co taková slova řekl, když jsem se očividně vyhýbala jeho pohledu. Ale teď je tady mnohem víc toho, co mi brání dívat se na něj, minulost mnohem víc zničující než podoba s králem, jenž nechal zabít mého otce. Je v tom zrada. Je v tom bolest. Králové jen tak nezapomínají na historii, již píší.

Ale ten náznak důvěrnosti v jeho hlase mě přinutí zvednout bradu a pohledem přejet z pomačkaného límce k jeho očím.

Zelené. Jsou přesně takové, jaké byly a jaké vždycky budou. Dívá se na mě a já se dívám na něj. Zločinec bez otce a syn, který se tomu svému věčně snaží zavděčit. Jsme přesně takoví, jací jsme byli a jací navždy budeme.

A poprvé od oné bitvy v Míse se opravdu vidíme.

Rty se mu zkřiví do čehosi příliš temného na úsměv a příliš jemného na zachmuření. Jako by se stal ztělesněním hrozivosti. „Budoucí královna Ilye nesklání hlavu před nikým.“

Při jeho slovech mi vyschne v ústech, zatímco všichni dvořané se nakloní, aby slyšeli. Jejich nevěřícnost je hmatatelná a mísí se s hustým mračnem všeobecného zmatku, jenž nám všem visí nad hlavou. Propichují mě desítky pohledů, které sledují jizvu na mém krku a krev, od níž mám šmouhy na kůži. Prohlížejí si tuhle novou podobu Stříbrné spasitelky, která se zbavila přesně té věci, jež jí propůjčila označení. Krátké vlasy jen stěží zakryjí zmrzačení, které je teď na mém těle tak nápadné.

Dvořané zírají na to, co vyčetli z mého vzezření. Jsem Psychička, jež ničím takovým není. Obyčejná, které se nějakým způsobem podařilo přežít jejich Očistné zkoušky, dopustit se zrady, zabít jejich krále, a navzdory tomu všemu před nimi pořád stojí živá.

V tu chvíli zaslechnu šepot Smrti, ozývající se z nejtemnějších zákoutí mojí mysli. Z té části mého já, jež se smířila s neodvratnou zkázou ve chvíli, kdy pochopila, co v tomhle království znamená být bez moci. Teď mě nazývá královnou a já slyším jen její smích.

Protože tenhle osud může být horší než samotná Smrt.

„Rozvažte ji,“ rozkáže král nenuceně.

Dech se mi zatají, když se mi o kůži otřou mozoly.

Kai.

Otočím hlavou dozadu, protože se nedokážu ovládnout. Nedokážu se soustředit na nic jiného než na palčivou potřebu podívat se na něj.

Ale tohle nejsou jeho šedé oči. Ne, tyhle jsou hnědé a zkalené jednoznačnou nenávistí. Tohle nejsou oči, jež hledám v každém davu. Nejsou to ty oči, které po mně kloužou s úctou, v níž se topím. Ty oči, jež počítaly každou pihu na mém nose, každé zachvění mého těla.

Dech se mi roztřese před Imperiálem, který mi v makovém poli tak surově serval pouto z kotníku. To on může za každou kapku krve, jež poskvrnila tuhle mramorovou podlahu. Jeho pohyby jsou stejně hrubé jako ruce, které bezohledně škubou za řetěz kolem mých zápěstí a ještě víc trhají kůži pod ním.

V očích mě pálí slzy, takže zamrkám, abych je zahnala. Lehce zatřesu hlavou, abych se vzepřela narůstající slabosti v celém těle, a skousnu chvějící se rty, jež o ní svědčí. Pohledem pátrám po sále, hledám ho a tělo se mi přitom bolestivě chvěje. Zběsile přejíždím očima po neznámých tvářích.

K čertu s předstíráním. K čertu se skrýváním. K čertu se vším kromě něj, nás a téhle chvíle, kdy ho potřebuju.

Ale nikde není k nalezení. A poprvé od chvíle, kdy jsem v Kořistné uličce ukradla ty stříbrňáky, se cítím úplně sama.

Zámek cvakne. Pouta se rozskočí.

Spadnou na podlahu, zařinčí o kámen a rozmáznou krev. Zvuk se rozléhá zdobným trůnním sálem a zní jako nezvratnost. Jako svoboda, za niž se platí.

„Tak je to lepší.“

Odtrhnu oči od zírajícího davu a zjistím, že král se mile usmívá. Třu si pohmožděná zápěstí a sleduju, jak Kitt napřáhne ruku, v níž nesvírá obávanou černou krabičku. Mžourám na jeho dlaň, jeho gesto dobré vůle. Zrádkyni odděluje od budoucí královny jeden jediný dotek.

Když zvednu pohled ke králi, nabídne mi uklidňující přikývnutí. V jeho výrazu je však vepsaná připomínka – do ničeho z toho nemám co mluvit.

Takže když se moje špinavá ruka dotkne jeho dlaně potřísněné inkoustem, nechám ho, aby mě přitáhl blíž k sobě.

Zajímalo by mě, jak vůbec dokáže snést to, že drží ruku, která proklála mečem hruď jeho milovaného otce, natož to, že navlékne prsten na ruku, z níž kdysi kapala jeho krev. Jako by reagoval na moje zběsilé myšlenky, jemně mi stiskne dlaň. Má to být útěcha, ale zneklidní mě to víc než jakákoli hrozba.

„My Ilyané věříme, že jsme před mnoha desetiletími porazili Mor.“ Kittův hlas se nese trůnním sálem a je rozvážný i panovačný. Tenhle způsob mluvy znám od jeho otce. „Jistě, naše schopnosti jsou darem od Moru, ale jsou rovněž plivnutím do jeho tváře. Protože právě Elity vyšly silnější z nemoci, která nás měla zahubit. Elity, chránící naše slabé království před dobyvateli. Elity, předvádějící svou sílu v Očistných zkouškách.“

Místností se rozlehne souhlasné mručení, následované vlnou hrdých přikývnutí. Koušu se do jazyka a zlost ve mně kypí, až mi tváře rudnou. Nejsem pro ně nic víc než Obyčejná zábava, ukázka slabosti. Postavili mě na piedestal, aby do mě šťouchali a strkali, ponižovali mě a zostuzovali.

„Ale Elita nebyla jediná, kdo přežil mor, že?“

Po jeho otázce můj propukající vztek zchladne a vyschne mi v ústech. Čas jako by se zpomalil, když se k němu obrátím čelem a dychtivě pátrám po každém nevyřčeném náznaku.

„Ne, byli tu také Obyčejní,“ pokračuje vyrovnaně. „Ilyané, kterým se podařilo přežít, a přesto nezískali žádné síly. A po letech soužití s Elitami byli vyhnáni a neustále pronásledováni pro nedostatek schopností.“

Moje ruka v jeho dlani se začíná potit. Celé tělo mi ztuhne, i když nevím, jestli čekám na svůj rozsudek, nebo na spásnou milost.

Král – Kitt, jehož jsem znávala – přejede těma zelenýma očima svůj dvůr. Blonďaté vlasy mu trčí mezi propletenými prameny zlaté koruny a září mu na hlavě jako svatozář. Když promluví, zní to rozvážně. Zní to klidně. Zní to nacvičeně. „A pokud si přejeme, aby naše slavné království zůstalo zachováno, znovu v něm Obyčejné přivítáme.“

Málem se mi podlomí kolena, ale Kitt mě udrží vzpřímenou. Jako by to celé tušil a chytil mě za ruku jen proto, abych se při jeho slovech nezhroutila. Tváře kolem mě se rozmazávají, ústa se pohybují, ruce se zvedají na protest. Ale já nic neslyším, nic nevidím, nevnímám nic než tenhle okamžik a naději na všechny další.

Kittova ústa se znovu pohnou a jeho hlas prořízne řvoucí dav i zvonění v mých uších. „Ve vhodnou chvíli se budu zabývat všemi vašimi obavami. Ale pro váš klid to rychle rozvedu. Od chvíle, kdy jsem usedl na otcův trůn, jsem zjišťoval, do jak hrozivého stavu se Ilya řítí. Za posledních pár týdnů jsem se o našem království dozvěděl víc než kdykoli předtím.“ Nakloní hlavu k jakési postavě v davu a pokračuje: „Calum býval mým vězněm. Vůdcem Odboje, jehož jsem považoval za radikála.“

Srdce se mi zadrhne a pátrám pohledem, dokud…

Stojí tam, pohlcený zástupy. Nejdřív jsem našla světlé blonďaté vlasy a pak ty ostražité modré oči. Calum vycítí můj pohled a pomalu mi pokyne. Stisknu rty a potlačím zářivý úsměv, který mu toužím věnovat. Místo toho v duchu zřetelně vyjadřuju vděčnost, protože vím, že nejspíš čte ve smršti myšlenek v mojí hlavě.

Kitt pokračuje a zklidní šum rozléhající se trůnním sálem. „Čím víc jsem ho vyslýchal kvůli jeho vlastizrádným činům, tím víc mě učil o mém vlastním království. Několik desetiletí izolace způsobilo, že naše zdroje nebezpečně vysychají. Na svém území nemáme dost prostoru, abychom dokázali pojmout rostoucí počet těch, kteří žijí v chudinských čtvrtích, a ze záznamů vyplývá, že naše zdroje potravin se během let povážlivě snížily.“

O hrozící zkáze Ilye mluví král klidně, jako by každou vteřinu od mého útěku strávil studováním seznamu neúspěchů, jež mu zanechal na bedrech jeho otec. Hlavou mi bleskne vzpomínka na onen okamžik ve Spáleništích, kdy jsem na Kaie vychrlila pravdu o křehkosti tohohle království. Celý svůj život jsem strávila v chudinské čtvrti, stísněná a hladová. Není divu, že záznamy odrážejí nedostatek, který znám na vlastní kůži.

„Dor a Tando nebudou obchodovat se svým dobytkem, plodinami ani znalostmi o přizpůsobení se Spáleništím.“ Kitt přelétne pohledem ohromený dav. „Bez nich nemůžeme expandovat, nemůžeme ani jíst. Izramské vody, Mělčiny, se v průběhu let staly mnohem zrádnějšími. Dokonce i ryby v nich se našim břehům vyhýbají.“ Hlas má stále vážnější a já visím na každém jeho slově. „Pokud neotevřeme hranice a nedovolíme Obyčejným, aby opět žili mezi námi, tohle království Elit padne.“

Ozve se vlna výkřiků, které král umlčí čirou logikou. „Co víc, okolní města s námi nebudou obchodovat, pokud zůstaneme čistě elitní společností. Když můj otec před třemi desetiletími zahájil Očistu, Ilya zpřetrhala vazby s Dorem, Tandem a Izramem. Přišli o naše zdroje, stejně jako my jsme přišli o jejich, a tento narušený vztah se jen tak nezahojí. Tato království se nyní o Elity příliš nestarají.“

Hrudí se mi začíná šířit teplo a ten pocit je mi tak cizí, až téměř nepoznám, že je to naděje. Ale na vlastní oči jsem viděla nepřátelství Doru a jeho odpor k Elitám jsem sdílela. Ne proto, že mají schopnosti, ale kvůli tomu, jak se chovají k těm, kteří je nemají. A po desetiletích samolibé přezíravosti bude od Ilye zapotřebí pořádné gesto dobré vůle, jež přispěje k míru.

Znovu se zapotácím.

Tím gestem dobré vůle jsem já.

Připadám si neurčitě, otupěle vůči osudu, jenž mě čeká. Jako Obyčejná jsem vždycky nejvíc doufala ve sjednocenou Ilyi. Ve svůj domov, místo, kde bych už nemusela předstírat, že jsem něco, co nejsem, abych zůstala naživu. Ale skeptická a bojovná část mého já říká, že tohle přece Kitt nemůže chtít. Ne poté, co jeho otec udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby Obyčejné vyhladil.

„Co se týče Paedyn Grayové…“ Při zvuku svého jména se s úlekem vrátím do znepokojivé reality. „Její zrada není taková, jak se zdá. Náš svazek poslouží jako nabídka míru okolním královstvím. Tento projev dobré vůle přivábí Obyčejné zpět do Ilye, a tím povzbudí naše sousedy, aby obnovili obchod se vstřícnými Elitami.“ Kitt se napjatě usměje. „Náš sňatek bude znamenat začátek mé vlády a nejsilnější Ilyi, jaká kdy byla.“

Rozebírám každé slovo, každou slabiku, abych tomu všemu porozuměla. Pak se obrátí ke mně a všechny myšlenky odplynou, když vytáhne ze sametové krabičky prsten. Nastane závratný okamžik, v němž by mě mohl slyšet polknout, mohl by si všimnout, že se v mých očích hromadí panika.

Ale pak jeho pohled změkne a já v něm vidím svůj odraz.

Každý strach, každý kousek neklidu. To všechno – a ještě víc – v něm je. Protože prsten v jeho ruce představuje všechno, co ho naučili nenávidět. A přesto tu stojí, a aby zachránil království, koná v rozporu s přáními svého milovaného otce.

A tak ho nechám, ať pozvedne mou levou ruku. Nechám ho spatřit ochotu, která smývá každou obavu. Teď je řada na mně, abych se stala odlišnou, jak jsem vždycky snila, i když královy argumenty neodpovídají mým. On si přeje zachránit tohle království jakýmikoliv prostředky, já mu nabízím svou ruku jen za jednotnou Ilyi.

Já jsem oběť, pro kterou Obyčejní krváceli a umírali.

Já jsem ta síla, jež jim chybí.

Prsten se chvěje u mého zlomeného nehtu. Jeho oči s tichou žádostí o svolení přelétnou k mým.

Každý okamžik mého života směřoval k tomuhle. K téhle jediné prchavé vteřině odvahy.

Přikývnu a on mi kroužek posune po celé délce prstu.

KAPITOLA 2

Kai

Myslel jsem, že znám trýzeň, dokud se jí neobtočila kolem prstu.

Ne, trýzeň je hmatatelná a leskne se na její opálené kůži.

Bez mrknutí zírám na symbol, který jí můj bratr navlékl na prst. Je závazný. Je nekonečný. Je mou zkázou.

Z otupělých rtů mi málem vyklouzne smích. Ne že by neslibovala, že bude mojí zkázou, že se už nestala mou záhubou. Ona je to nejničivější, po čem jsem kdy toužil, a přesto mě zpustoší diamant na jejím prstu.

Pozoruju Paedyn průrvami v zírajícím davu, stejně jako ji budu pozorovat po zbytek života. Budu nucen trávit dny v jejích službách, ale nikdy po jejím boku. V jejím stínu, ale nikdy neviděn zcela. Zamilovaný do dívky, jíž jsem se klaněl dávno předtím, než se stala mou královnou.

Kitt ustoupí stranou, aby měl dvůr na jeho snoubenku dokonalý výhled. Zkrácené vlasy jí při každém pomalém pootočení hlavou tančí po ramenou. Stříbro klouže po opálené pokožce přes jizvu táhnoucí se po jejím krku, až se i zdeformovaná kůže zaleskne jako ostrá špička čepele. Modré oči se prořezávají davem, pátravě, spěšně a nejistě.

Stoupnu si za jeden z mnoha mramorových sloupů lemujících místnost a snad poprvé se vyhnu jejímu pronikavému pohledu. Vždycky jsem byl ochotný utápět se v těch oceánských očích. Ale teď si to nedokážu představit, pokud ona nebude kotvou, s níž se potápím.

Místností poletují dotazy a každý z nich hraničí s obviněním. Vmísím se do zmatku a poslouchám, jak dvůr tlumočí mé vlastní nejistoty. Protože tohle rozhodnutí bych od Kitta nikdy nečekal. A on se mě o něm ani neobtěžoval informovat.

Zakroutím krkem a úplně cítím, jak se lhostejná maska Vymahatele rozpouští vztekem, jenž pod ní doutná. Schopnosti všech lidí v tomhle sále se na mě začínají tlačit a žadoní o uvolnění. Zlost je ale příliš nebezpečná emoce, jakou bych si neměl dovolit. Otupuje mi smysly a posiluje mou schopnost Ovladatele, dokud nevnímám jen sílu pulzující pod kůží.

Ale vinit můžu jen sám sebe. To já jsem jí to způsobil, způsobil jsem to nám oběma i každé chvíli, v níž jsem doufal, že Paedyn bude středem všech nastávajících.

To já jsem ta zrůda, která ji ulovila. Já jsem ta stvůra, která ji dovedla do téhle zkázy. A bojím se, že se stanu ještě horším, až už se nebudu snažit zasloužit si ji.

Jakýsi muž mi zařve do ucha a máchá rukou tak nepřístojně, až přemítám, že mu ji zlomím. Nebo líp, mohl bych si vypůjčit jeho schopnost Zářiče a upálit mu ten kmitající jazyk v puse.

Naštěstí pro chlapíka se Kittův hlas rozlehne nad rámusem dřív, než stihnu udělat něco zbrklého. „Všechny otázky zodpovím na oficiálním setkání, které se uskuteční později. Poté oznámíme své zasnoubení okolním královstvím.“

Zasnoubení.

Mám pocit, že se pode mnou propadá země. Proč jsme prostě nemohli zůstat v tom makovém poli? Strávil bych zbytek svých dní tím, že bych jí vyráběl květinové koruny, kdyby chtěla být královnou. Mojí královnou. Ne Kittovou. Ne ilyjskou. Mojí.

Přejíždím ji pohledem a sleduju každý její pohyb. Kitt utiší mávnutím ruky veškerý hovor a propustí dvůr. V tomhle okamžiku, v tom jediném pohybu vidím našeho otce. Jako by to byl on, kdo stojí před dvořany, a Kitt je jeho pouhým stínem.

Tenhle král není takový, jakého jsem ho před čtrnácti dny opustil.

Tenhle král je vyrovnaný, klidný a vědomý si každého kroku.

Ale můj pohled stejně jako vždycky zabloudí zpátky k Paedyn. Teď si razí cestu místností, záda má ztuhlá a oči upírá přímo před sebe k služebné, jež na ni čeká u vysokých dveří vzdálených ještě pár metrů. Jak kráčí davem, na každém kroku ji sledují úsměšky. Je obklíčená desítkami znechucených tváří, které jsou každou vteřinou drzejší. Vyrazím k ní, ještě než jí jakýsi muž zastoupí cestu.

Nakloní se k ní, aby svou odpornou poznámku zamumlal nenápadně, ale mně neujde sprška slin, jež mu vyletí z úst a rozstříkne se jí na pihách. Odstrčím od ní toho chlapa takovou silou, až mě bezděky napadne, jestli jsem nenechal k povrchu vyplavat schopnost nějakého Svalovce. Kvůli téhle neuvážené akci se najednou octnu mezi Paedyn a mužem, který si tak očividně přeje smrt. Popojdu dopředu a postavím se vedle něj. Ignoruju okolní dav lapající po dechu při pohledu na výjev, jejž jsem zinscenoval. Protože pravda je taková, že mi je upřímně jedno, co si o mně tenhle dvůr myslí. A pověst si už rozhodně pokazit nemůžu.

„Ještě jednou na ni dýchneš,“ zavrčím, „a postarám se, aby to byl tvůj poslední dech.“

„Ne.“

Její hlas prořízne všechny zběsilé myšlenky a zaplaví mě, jako by už jen její přítomnost znamenala čirou úlevu. Paedyn si stoupne vedle mě a pohledem pevně spočine na příšerně zbledlém muži. „Ne,“ zopakuje vražedným tónem. „Já se postarám o to, aby další nádech, jejž nabereš, abys urazil mě nebo můj lid, byl poslední, jaký kdy okusíš. A budu to já, Obyčejná, kdo ukončí tvůj elitní život.“

Dívá se na něj a vypadá, jako by hrozivost byla vetkaná do samotné podstaty její bytosti. Z náhlého ticha, které zavalilo trůnní sál, mi zvoní v uších. Všechny oči se upírají na ni, všechny koutky úst po jejích slovech poklesly.

Moje budoucí královna právě vydala své první prohlášení.

Ruce se jí třesou tak, že jí ten zatracený prsten snad sklouzne.

Následuju ji dvoukřídlými dveřmi ven, pryč z dusného trůnního sálu plného klevetících dvořanů. V nablýskaných chodbách přidá do kroku a já si můžu jen představovat, jak nepatřičně mezi tou smaragdovou výzdobou vypadáme. Vymahatel – polonahý a omotaný obvazy – a králova snoubenka – zkrvavená a obalená vrstvou špíny.

„Paedyn,“ zvolám a prodloužím krok.

Přiměje ji to jen prosmýknout se za další roh. Povzdechnu si a zkouším to znovu: „Pae, počkej.“

Najednou zastaví. Roztřeseně. I na tu dálku vidím, jak se jí chvějí ramena, slyším, jak přerývaně dýchá. Opře se rukou o zeď a já se ni chystám znovu zavolat, když se do chodby za námi vyvalí houf lidí.

Sakra.

Musím uvažovat rychle, musím odtud Paedyn dostat dřív, než celý dvůr načapá budoucí královnu, jak na chodbě lapá po dechu. Mor ví, že by její paniku přičítali oslabené krvi Obyčejné.

Pohled mi padne na dveře ve stejné stěně, o niž se Paedyn právě opírá, a vzápětí udělám to jediné, co mě napadne.

„Tak jo, pojď nahoru,“ zamumlám, než ji chytím pod koleny a přehodím si ji přes rameno.

Tím si konečně vysloužím její pozornost. Jako bych probudil dřímající šelmu. „Co to sakra…?“ Zmítá se v mém sevření a nehty mě drápe do holé kůže na zádech. „Postav. Mě. Na zem.“

Mířím ke dveřím a v patách mi zní záplava hlasů. „To zní lákavě, ale zrovna teď mám co dělat se zachraňováním tvého zadku.“ Nemůže vidět úsměšek, který mi zkroutí rty, ale jsem si jistý, že ho slyší v mém hlase, když dodám: „A když už je řeč o zadku, jaký máš tam vzadu výhled, Grayová?“

„Na zvracení,“ odsekne.

Rozrazím dveře a vejdu dovnitř. „Je ti jasné, že vidím, jak cukáš levou nohou, že jo?“

V reakci na svou zrádnou končetinu něco nesouvisle zamumlá a pak málem vrazí visící hlavou do dveří, jež jsem zavřel.

Každou píď malého prostoru pohltí tma.

Opatrně ji postavím na podlahu před sebou a cítím, jak mě její dech šimrá na rozpálené kůži. Ruce držím poblíž její siluety. Mozoly se zachytím za tenkou látku jejího trička, a jak jí dlaněmi přejíždím přes boky, povytáhnu ji nahoru. V téhle tísnivé tmě nevidím její obrys, a tak se musím spokojit s tím, že vnímám každý jeho centimetr.

Hlas má zadýchaný tak, že mě nutí sevřít ji pevněji. „Kde to jsme?“

„Nejspíš v komoře na košťata,“ zašeptám. „Nemůžeme přece dopustit, aby celý dvůr viděl budoucí královnu v koncích, ne?“

Těmi slovy jsem ji chtěl poškádlit, ale z úst mi vyklouznou kousavá a hořká. A lituju jich ve chvíli, kdy cítím, jak se její tělo pod mýma rukama třese. „Hej,“ napravuju to jemně a tahám ji za lem trička, dokud se o mě neopře. „Mluv se mnou.“

Na hrudi cítím každý mohutný úder jejího srdce. A rozptýlení, jež jsem pro ni nachystal, je najednou pryč. Znovu se hroutí, hlas se jí láme a její vyrovnaná maska praská. „Já… to nemůžu udělat. Nechci to udělat.“ Cítím každé energické zavrtění hlavou. „Byla jsem připravená zemřít. Byla jsem připravená, že budeš to poslední, co uvidím, a teď…“

„To neříkej,“ zachrčím a přeruším ji dřív, než vysloví další z mých obav. „To bych nikdy nedopustil. Slíbil jsem, že to napravím, a taky to udělám.“

„Tohle napravíš?“ Její smích zní spíš jako skřípot. „Kaii, tohle už není otázka života a smrti. Tohle je…“ Když se zajíkne, vím, že roztřesenou rukou přejíždí po prstenu. „Tohle je: dokud nás smrt nerozdělí.“

Zase ten vztek, který mě zaplavuje ve vlnách. Protože ona měla být mou smrtí, ne životem někoho jiného. Ona měla být tím, koho budu zbožňovat na tomhle světě a ke komu se budu plazit v tom příštím. Ale teď je připoutaná ke králi a já nejsem nic víc než její zabiják.

Šátrám po jejích rukou a zoufale se ji snažím držet co nejdéle. „Soustřeď se na tenhle prsten,“ nabádám ji a otáčím prstenem na jejím palci. „Na otcův, ne na bratrův. Otáčej jím jako vždycky, dokud to nevyřeším. Mysli na něco jiného.“

Cítím, jak jí tělem zachvěje lehký posměšek. „Ale tenhle nepatří mému otci. Ne doopravdy.“ Pod tíhou každého slova se jí třese hlas. „Všechno, co jsem myslela, že o svém životě vím, byla lež. A teď se ode mě očekává, že budu žít po boku někoho, o kom jsem si myslela, že mě chce zabít?“

Zavrtím hlavou, protože nevím, jak jí pomoct vypořádat se s náhlým zjištěním, jak se stala dcerou Adama Graye. Nebylo to díky krvi, ale díky náhodě a odmítnutí kýmsi cizím. A já jsem k ničemu, když jde o to, vyléčit ji z toho zmatku a z téhle bolesti.

„Vůbec tomu nerozumím,“ pokračuje ve spěchu. „Už bych měla být mrtvá. Každý člověk v tomhle Morem zapomenutém království mě chce vidět mrtvou, ne na trůnu.“ Povzdychne si do tmy a její dech mě polechtá na kůži. „Ale Kitt má pravdu. Království s námi nezačnou obchodovat, pokud Ilya nezačne znovu přijímat Obyčejné. Viděl jsi, jak v Doru nenávidí Elity.“ Cítím, jak rychle zavrtí hlavou. „Jednotnou Ilyi jsem si přála víc než kdokoli jiný, i když to král dělá tak nerad. Ale…“

„Ale Elity nepřijmou Obyčejnou královnu tak snadno,“ dokončím za ni. „A ani myšlenku na Obyčejné svobodně žijící v Ilyi, k čertu.“

Chvíli je ticho, než jí začnou slova splývat z úst, na která nevidím, ale jejichž tvar znám zpaměti. „Myslela jsem, že je Kitt v koncích. Myslela jsem, že je zarmoucený a rozzlobený.“ Roztřesený nádech. „Myslela jsem, že ti nařídí probodnout mě mečem ve chvíli, kdy vkročím do toho trůnního sálu.“

„Myslel jsem si totéž,“ zašeptám. „A byl jsem připravený ho těžce zklamat.“

Bolest v jejím hlase mě donutí sebou trhnout. „Kaii…“

„Pae. Neměl jsem tušení, že plánuje tohle.“ Špinavé prsty mi pročesávají rozcuchané prameny vlasů. „O nepořádku v Ilyi jsem za ta léta něco málo věděl. Jednoduše proto, že jsem v chudinské čtvrti trávil víc času než kdokoli z tohohle hradu. Moje podezření o nedostatku potravin a půdy jsi mi potvrdila ve Spáleništích. Ale neuvědomoval jsem si, že je situace tak zoufalá.“

Cítím, jak otáčí prstenem na palci.

„Říkal jsi, že když jsi odjížděl, nebyl ve své kůži,“ nadhodí Paedyn opatrně. „Truchlil. Lidi si špitali o jeho šílenství.“ Následná slova jsou nesouvislou úvahou vytrženou z mysli. „Tak co se změnilo?“

„To nevím.“ V duchu se vracím k množství papírů rozesetých po jeho stole a k ušpiněným rukám, které se v nich přehrabovaly. „Nevím.“

Dlouhou chvíli za nás mluví tma, jež se kolem nás rozkládá a plní nám uši tupým bzučením, než znovu zatahám za roztřepený lem jejího trička. Roztává na mém těle a já to vnímám jako úlevu. Tedy do chvíle, než tiše přizná: „Nevím, jestli tohle přežiju.“

„Už jsi přežila horší věci,“ připomenu jí stroze. „Kromě toho to vypadalo, žes toho chlapíka v trůnním sále zvládla s přehledem.“

„Stejně jako ty,“ kontruje a já si dokážu dokonale představit ocelový výraz, který ta slova doprovází. „Nepotřebuju, abys za mě vybojovával moje bitvy.“

„Ach, zlato,“ zašeptám, „já vím, že ne. Ale mám-li být tvůj Vymahatel, radši si na to zvykni.“

Prosebně zavrtí hlavou. „Nejsem ničí královna.“

„Opravdu?“ Prsty nahmatám její tvář a pak sjedu po hladkém sklonu jejího nosu. „Pak ani v nejmenším netušíš, jakou moc nade mnou máš.“

„Zřejmě zapomínáš, že jsem zcela bezmocná, princi.“ V jejích slovech je ostrost, jako by se její dech stal čepelí, kterou mi táhne po krku.

„Tak tedy buď mojí slabostí.“

„Víš, že jsem zasnoubená s tvým bratrem,“ zašeptá se rty nebezpečně blízko mým.

Polykám a hlas mám tvrdý. „Prozatím.“

„Navždy,“ vydechne drsně. „Myslím, že z toho není cesta ven. A pokud je to, co Kitt řekl v trůnním sále, pravda, pak na tom závisí budoucnost Ilye i Obyčejných v ní.“

Nakláním tvář, dokud se nedotknu čelem jejího. „Jsem příliš sobecký, abych tě nechal tak snadno odejít.“

„Tak předstírej.“

Palcem pomalu přejíždím po jejím spodním rtu. „Znamená to, že tě musím pokaždé, když se tě chci dotknout, zatáhnout do kumbálu?“

Hraju si s ní a snažím se ignorovat hořkou příchuť, kterou mi každé slovo zanechává v ústech. Nechci, aby tohle byl její osud, ale přesto mě ovíjí strach a svírá mi hruď, i když ji škádlím. Protože jestli se opravdu stane Kittovou, budu po ní zbytek života truchlit.

A tak odvádím pozornost. Rozptyluju. Toužím po ní víc než kdykoli předtím, má-li být tohle naposledy, co můžu.

Slyším, jak se jí do hlasu začíná vkrádat slabý úsměv. „Nemáš se mě vůbec dotýkat.“

„Můžeš mi to přece přikázat,“ protáhnu. „Pak budu prostě jen poslouchat rozkazy.“

Její smích zní zadýchaně a já si ten zvuk vrývám do paměti.

Její paže se mi ovinou kolem krku a já přemýšlím, jestli Kitta taky bude takhle držet.

Její nos šťouchne do mého a já tiše žadoním, aby nikdy necvrnkala do jiného.

Její rty se sotva dotknou mých, když se rozletí dveře.

KAPITOLA 3

Paedyn

„Není to, jak to vypadalo.“

Tichý povzdech. Přikývnutí, při němž se zakývá rozcuchaný drdol na hlavě. „Jak jsem řekla, nevím, jak to vypadalo, protože jsem nic neviděla.“

„Ellie,“ vyhrknu podrážděně. „Víš zatraceně dobře, co jsi viděla.“

Zastrčí si uvolněný pramen vlasů za ucho, jako by to mohlo odvést pozornost od úsměvu, který jí zvlnil rty. „Byla jsem si tam jenom pro koště a přesně to jsem udělala.“ Na zdůraznění své nevinnosti zvedne zmíněné koště a pokračuje dál chodbou. Já se vleču za ní.

Jsem vděčná za svižné tempo, jež nasadila, protože rozmazává obličeje, které míjíme, a chladí ruměnec rozlitý na mých tvářích. Moje mysl odmítá dělat cokoli jiného než si přehrávat okamžik, kdy se otevřely dveře a odhalily Vymahatele a jeho budoucí královnu propletené ve tmě. Odskočili jsme od sebe, ale až poté, co na nás Ellie překvapením vytřeštila hnědé oči.

A přece mi koutkem úst cuká úsměv. Zdusím ho dlaní, než se stihne zvětšit. Protože čím déle nad tím pokořujícím okamžikem přemýšlím, tím mi připadá legračnější. Popravdě je celý můj život v troskách a já se můžu jen dívat na roztříštěné kousky ve své dlani a smát se. Neodvažuju se podívat do zrcadla, protože z něj na mě zírá skládanka všech chyb, všech neštěstí vrytých do mojí kůže a hrozící stíny všech následujících.

Bez moci. Bez otce. Bez Adeny. Tohle jsem se snažila přežívat doteď. A přece se mojí záhubou může stát kroužek na mém prstě.

Zpod dlaně mi proklouzne dusivý smích, dost hlasitý na to, aby Ellie vrhla ustaraný pohled přes rameno. Slepě ji následuju hradem, v němž jsem si vždycky připadala jen jako vězeň. Teď si pohrávám se zdobným kroužkem, jenž mě poutá k jinému. Ve světle září a je neškodný jako slovo, které ještě nevybrousil bičující jazyk.

Ze všech míst, kam jsem se kdy ve svých představách mohla dostat, byl trůn tím posledním. Žalář, ten jistě. A ostří čepele, samozřejmě.

Protože Obyčejní nevládnou. Ti se hrbí.

Na vážnost své současné situace znovu zprudka narazím, jen co zahneme za roh. Sluhové zírají, Imperiálové úkosem hledí, smích mi uvízne v hrdle. Tváří v tvář mojí budoucnosti štěstí prchá.

Protože já jsem dokonalé ztělesnění slabosti. Celá Ilya mě nenávidí. A pokud mám být vyzdvižena na piedestal, byť proto, abych zachránila jejich království, s radostí mě z něj shodí.

Ellie náhle zastaví před jedněmi z dveří a já se málem nabodnu na násadu koštěte v jejích rukou. Přinutím své myšlenky vrátit se do přítomnosti a následuju ji do neposkvrněné místnosti.

Stačí mi dva kroky, abych si uvědomila, že tohle rozhodně není komnata, v níž jsem pobývala během Zkoušek. Ne, přede mnou se rozprostírá dekadentní přepych, o kterém jsem dosud jen snila.

Nohama tápu po měkkém povrchu a vykulenýma očima přejíždím po největší ložnici, jakou jsem kdy viděla. Po zadní stěně šplhají zdobné lišty lemující všechna klenutá okna ve zdi. Dovnitř proudí teplé světlo, jako by se slunce natahovalo přes zelený koberec a sahalo po mně.

Samotná postel zabírá většinu stěny po mojí pravici a její květinový přehoz stíní průsvitná nebesa. Prostor zdobí psací stůl, toaletní stolek, šatní skříň a kobereček, všechno v tlumené bílé a mnohem větší, než bych si kdy dokázala představit.

Oči mi pomalu sklouznou zpátky k Ellie. „Co je to za pokoj a proč ho špiním?“

Stiskne rty v tenkém úsměvu. „Tohle je samozřejmě královnina komnata. Tedy ta nová. V té minulé se stále uchovává vzpomínka na zesnulé Veličenstvo, královnu Iris.“ Při jejích slovech mi poklesne srdce a zblednu. „Tady budeš bydlet. Doufám, že všechno je… uspokojivé?“

„Uspok…,“ zhluboka se nadechnu, ještě než stihnu zmateně zopakovat její výraz. „Ellie, není to tak dlouho, abys zapomněla, že všechno na tomhle hradě považuju za vysoce nadstandardní.“

Vrhne na mě mnohem šibalštější úsměv, než na jaký bych ji kdy odhadla. „Ano, vzpomínám si, jak jsi mě v den našeho prvního setkání informovala, že jsi vylezla z odpadků.“

Spolknu náhlý záchvěv smutku, jejž její slova vyvolají, a podaří se mi usmát se.

Srdce mě zabolí při pomyšlení na naši Pevnost. Na útočiště, které jsme si s Adenou sami vyhrabaly v chudinské čtvrti. Při pomyšlení na to, že jsem je přirovnala k odpadkům, se mi zvedá žaludek. I když jsem si jistá, že na první pohled přesně tak vypadalo – a právě proto zůstalo po tolik let nedotčené.

Teď je nejspíš prázdné. Studené bez její vřelosti a pochmurné bez jejího světla.

Před očima se mi mihne slunce, písek a její zkrvavené polámané tělo na mém klíně. Zaháním ten obraz usilovným mrkáním a nutím se nepřipomínat si zvuk jejího posledního chřestivého nádechu nebo hřmotného dupání krvežíznivých Ilyanů, kteří nás obklopovali v Míse.

„Paedyn?“

„Hm?“ Zvednu hlavu a zjistím, že Elliiny něžné rysy kalí ustaraný výraz. Ani jsem si neuvědomila, že jsem zírala do země. „Promiň, ano, všechno je víc než uspokojivé.“

Odkašlu si a jdu dál do pokoje. Poté, co po levé straně ignoruju cosi, co považuju za neméně honosnou koupelnu, objevím něco mnohem lákavějšího a vyrazím k tomu.

Během pár vteřin stojím před balkonem. Přes rameno hodím po Ellie nadšený úsměv a hned nato rozrazím prosklené dveře a vyjdu na rozlehlou kamennou plochu.

Svěží vzduch mi pročesává vlasy a já se kochám tou krásou, která se rozprostírá pode mnou. Zahrada je z téhle výšky úchvatná. Kolem kruhových dlážděných cestiček se vinou řady květin a barvy se prolínají na každém kroku. Uprostřed toho všeho stojí kašna, kde jsem Kitta tak důkladně pocákala…

Kitt.

Během oněch Zkoušek to pro mě byl prostě Kitt. Jistě, princ a kopie tváře svého otce. Ale taky můj kamarád. Kamarád, kterého jsem zradila. A o němž jsem si myslela, že mě za to zabije, a ještě mnohem víc.

Jenže teď je ještě mnohem víc on sám. Nejdřív přítel, pak nepřítel a teď moje budoucnost.

Při té myšlence a všech důsledcích, jež jsou s ní spojené, se otřesu. Otočím se na podpatku a zamířím zpátky do své – královniny – komnaty, kde na mě trpělivě čeká Ellie.

Zavřu balkonové dveře a opřu se o ně s nenuceností, kterou necítím a rozhodně jsem už dlouho necítila. „Kde je královna? Tedy… královna-vdova.“

Trhnu sebou nad slovy, jimiž jsem se zakoktala, ale Ellie – protože je to anděl – mi odpoví dřív, než mám šanci tomu nasadit korunu. „Přestěhovali ji do západního křídla hradu. Tam je ošetřovna,“ objasní tiše. „Ale i kdyby nebyla nemocná, už by tuhle komnatu neobývala. Protože, jak víš, tohle jsou královniny pokoje a…“

Zapřu se do dveří silněji. „A já budu královnou.“

„Správně.“ Pokusí se o chabý úsměv. „A já mám tu čest být tvou komornou. Tedy jestli si mě necháš, samozřejmě.“

Podrážděně se zasměju a je to dobrý pocit. Je příjemné, když se mi tělo otřásá něčím jiným než bolestí. Vydává jiný zvuk než vzlyk. „Ellie, jestli se vážně stanu královnou, zařídím, abys nemusela pracovat už ani den.“

„Ach, práce mi nevadí. Zaměstná mě,“ přizná stydlivě. „A krom toho ti chci sloužit.“

Moje rty překvapí další smích, tentokrát kousavější než ten předchozí. „Vážně? Po tom všem?“ Popojdu pár kroků k ní. „Slyšela jsi ty zvěsti. Nejspíš i pravdu.“

„Určitě jsi měla svoje důvody,“ řekne tiše a vyhýbá se mému pohledu.

Její odpověď mě zaskočí jako nečekaná vlna úlevy. Polknu a děsím se vlastní otázky: „Ale měla bys mě nenávidět jako zbytek Ilye, ne?“

Nato si mě prohlíží a nechá mezi námi uplynout dlouhou chvíli ticha. „Zbytek Ilye tě nezná.“

„A ty ano?“ zeptám se trochu překotně.

„Líp než většina. Člověk se o druhém hodně dozví, když mu slouží.“ Pak přejde k toaletnímu stolku, vytáhne zpod něj stoličku a poplácáním na plyšové čalounění mě přivolává: „Teď pojď sem a nech se upravit.“

Ztuhle a nejistě poslechnu. Když se zabořím do polstrovaného sedadla, mám pocit, jako bych se propadla do minulosti. Do minulosti, kdy mou jedinou starostí bylo přežít nadcházející Zkoušku a obyčejnou krev ve svých žilách. Do jednodušší doby, než jsem se přidala k Odboji a proklála mečem hruď zkaženého krále.

A takhle mě za to odmění. Korunou na hlavě a královstvím na krku.

„Máš ostříhané vlasy,“ řekne Ellie tiše tázavým tónem. Navlhčí ručník v teplé vodě a začne mi z kůže stírat zaschlou krev.

Zrovna když se věnuje obzvlášť nepoddajné skvrně nad mou čelistí, zamumlám: „Začínalo být těžké utíkat o život s tak dlouhými vlasy.“

Řeknu to místo smutné pravdy. Nechci si připomínat pocit, že se mi krev lepí k vlasům tak strašně, až prosím Kaie, aby mi je odřezal. Při pohledu na krev pořád blednu, cítím, jak mi zaplavuje vražednické dlaně, a děsím se, kdy ji uvidím tryskat z dalšího milovaného člověka. Těch mi už však zbývá velmi málo, což je žalostně úlevné pomyšlení.

Vidím, jak sahá po tenkých nůžkách. „Chceš, abych ti zarovnala konečky? Máš je trochu střapaté…“

„Ne,“ vyhrknu a pak klidněji dodám. „Děkuju. Chci to nechat takhle.“

Ellie přikývne, i když jsem si jistá, že prahne po tom, aby znala důvod. A kdyby se zeptala, řekla bych jí to. Přiznala bych se, proč lpím na křivých konečcích vlasů.

Ofina, kterou jsem Adeně vždycky stříhala, vypadala stejně.

Ty zubaté stříbrné prameny mě vážou k dlouhým nocím v Pevnosti, kdy jsem zkracovala Adeninu kudrnatou ofinu a svítily mi na to jen hvězdy. Chichotala se tomu lechtání, zatímco jsem jí ve vlasech vystříhávala křivou linii. A pak jsme se smály a navzájem se obviňovaly z nepovedeného výsledku.

Teď už se mi té výsady nikdy nedostane. A tak si ji nesu s sebou v konečcích vlastních vlasů.

„Jaké to bylo?“ zeptá se Ellie nakonec s očima dokořán. „Takhle utíkat přes Spáleniště?“

„Osamělé,“ zamumlám. „Děsivé.“

Ellie pomalu přikývne a zasune mi zatoulané vlasy za ucho. „No, tahle délka ti sluší. Jsem ráda, že jsi zpátky. V bezpečí.“

„Děkuju,“ špitnu tiše. „Jsem z toho ve stejném šoku jako dvůr.“

„Ano, o tom jsem slyšela.“ Její hlas je ztělesněním vyhýbavosti. „A nemůžu říct, že by služebnictvo přijalo tu zprávu o moc líp.“

„To si dovedu představit,“ zasténám. „Vlastně bych se nedivila, kdyby mě do konce týdne otrávili zaměstnanci kuchyně.“

Ellie zavrtí hlavou a vlhkou látkou mi vytrvale přejíždí po kůži. „Kdepak, to se neodváží. Ne když si tě král vyžádal jako svou nastávající.“

Vyžádal si mě.

To jsou slova, která bych s Kittem rozhodně nikdy nespojovala. Na druhou stranu jeho bratr… Vím přesně, co to znamená, když si mě vyžádá Vymahatel. A přijímám to.

„No, to je… uklidňující,“ zašeptám.

„Víš, daří se mu mnohem líp,“ dodá Ellie tiše a očima přejíždí po mé jizvě na krku. Mám co dělat, abych se pod tíhou jejího zjevného zájmu nezkroutila. Ale ona naštěstí pokračuje. „Po své korunovaci býval zřídka k vidění. Držel se stranou, zamčený v té své pracovně.“ Nakloní se blíž a ztiší hlas, jako bychom v téhle místnosti nebyly samy. „Vyhazoval jídlo z okna. Někteří z řad služebnictva narazili na hromádku zbytků dole na nádvoří.“

„Ale to se zřejmě dalo čekat,“ pokračuje s povzdechem. „Koneckonců truchlil pro svého otce.“ Očima sklouzne k mým, ale pak rychle uhne. „A Calumovy návštěvy očividně pomohly. Jeho Veličenstvo mohlo z první ruky slyšet, co se děje v jeho království, a nečíst to jen z hlášení.“

Zvolna přikývnu a pořád se snažím dát dohromady tuhle matoucí skládanku. „Takže Calum ho navštěvoval? V jeho pracovně?“

„No, ze začátku ne,“ opraví mě. „Několik dní byl v žaláři, kde musel snášet Mor ví co. Ale zdá se, že Kitt na něm něco viděl, a rozhodl se s ním jednat slušněji.“ Ellie pokrčí rameny. „To je vážně všechno, co o tom vím – já i zbytek služebnictva.“

Ještě nikdy jsem nebyla tak dokonale překvapená i nepřekvapená zároveň. Takovýhle rozpor je jediná rozumná reakce na právě uplynulou hodinu mého života. Protože navzdory nadějím, které jsem do Kitta vkládala, jsem nikdy doopravdy nevěřila, že by usiloval o změny, jež jsou v rozporu se vším, čemu ho jeho otec nutil věřit. A zdá se, že jsem se nemýlila. Tomuhle králi nezáleží tolik na jednotné Ilyi jako na tom, aby se tohle království jakýmikoli prostředky zachovalo.

Skoro najdu odvahu k úsměvu, protože tohle je začátek.

Kitt má plné právo mě nenávidět poté, co jsem zabila jeho tyranského otce, ale potřebuje mě. Společně můžeme tohle království zachránit nejen před zkázou. Mohli bychom je osvobodit od segregace, která tuhle zemi sužuje už celá desetiletí. Možná že bez Edrica, jenž krmil svého syna lžemi a využíval jeho nenasytnou touhu po uznání, bude Kitt poprvé schopný jasně uvažovat.

A s Calumem, který mu nabídne rady a pomůže mu poznat pravdu o tomhle království, by tu mohla být naděje. Nitroznalec je velmi přesvědčivý díky své výmluvnosti kombinované s uměním zaujatě naslouchat. Nebo možná jen využívá svou schopnost číst v našich hlavách, rozebrat naše pocity i myšlenky, a pak řekne přesně to, co je třeba.

Pohled mi sklouzne k posteli, vedle níž leží na podlaze veškerý můj majetek. Špinavý batoh do mé komnaty nejspíš neochotně donesl sluha. Prahnu po tom, abych Calumovi ukázala deník, jenž se ukrývá v batohu. Abych ho ukázala Kittovi.

Ta zabalená připomínka otce mě přinutí několikrát polknout. Je zvláštní, že muž, jehož jsem znávala, je jen vláknem ve spleti pravdy, kterou teprve začínám rozmotávat. Až donedávna byl Adam Gray prostě táta, Léčitel, jenž mě učil přežít díky dokonalé pozornosti a tréninku. Pak jsem ho viděla umírat. A ten jediný zničující okamžik mě uvrhl do života, o kterém jsem si nikdy nemyslela, že ho přečkám.

Otec byl vůdcem Odboje. Problém je, že podle vlastního deníku mým otcem vůbec nebyl.

Protože se vlastními myšlenkami nechávám spoutávat už dlouho, obrátím pozornost k Ellie. „A ostatní členové Odboje? Předpokládám, že někteří byli zajati.“

Vážně zavrtí hlavou. „Naposledy jsem slyšela, že jsou také v žaláři. Ale to bylo hned po té závěrečné Zkoušce a od té doby už uběhla nějaká doba…“

Odmlčí se, čímž mi dá čas, abych si představila každý krutý způsob, jakým mohli zemřít. Přemýšlím, kolik členů Odboje – kolik Obyčejných nebo těch pár Elit, které je podporovaly – bylo po bitvě v Mísové aréně zajato. Kolik jich zemřelo krutou smrtí, protože po letech plánování jejich povstání šlo všechno do hajzlu.

Postavím se a vymaním se z Elliiny jemné péče. „Musím mluvit s Kittem – s králem.“ Odkašlu si. „A s Calumem.“

Vypadá, že ji ten nápad vyděsil. „Takhle ne, to nemůžeš!“ Trvá jen pár vteřin, než se jí znovu zmocní ostych. „Chci říct, že máš za sebou dlouhou cestu a musíš odpočívat…“

„Myslela jsem, že v tuhle chvíli budu už dávno po smrti,“ skočím jí klidně do řeči. „Myslela jsem, že mě v trůnním sále probodnou mečem. Ale nejsem mrtvá a hodlám zjistit proč.“ Ztlumím hlas do mnohem vážnějšího tónu. „Možná už mi moc života nezbývá, takže ho nehodlám strávit odpočinkem.“

„Tak dobrá,“ odpoví Ellie tiše. „Žádné odpočívání. Ale než se znovu ukážeš na hradě, musíš se vykoupat.“

Jasně. Celá moje existence se zredukovala na to, jak vypadám.

Přikývnu a náhle se nedokážu soustředit na nic jiného než na zaschlou krev na kůži. Bude úleva smýt ze sebe všechny pozůstatky zrádkyně prchající jako o život. Každou kapku krve, potu a slz prolitých na té nebezpečné cestě.

Vydám se do koupelny, ale najednou se otočím na patě a vyhrknu: „Dal ti o sobě vědět Lenny? Potkala jsem ho na své… cestě, ale rozdělili jsme se.“

„Aha. Tohle.“ Vyhne se mým přimhouřeným očím. „No, vlastně je zrovna tady.“

„Cože?“ zajíknu se. „Kde je?“

Vykročí ke mně a hnědý drdol se jí při každém kroku pohupuje. „Řeknu ti to po koupeli.“

„Ellie…“

„Má paní.“ Zdůrazní oslovení zdviženým obočím.

„Dobrá,“ odfrknu a otočím se zpátky ke koupelně. Pak s hranou rozjařeností a absurdní upřímností houknu přes rameno: „Ale jen proto, že mě krev pod nehty přivádí k šílenství.“

KAPITOLA 4

Paedyn

Z konečků krátkých vlasů mi odkapává voda. Odráží se v ní jejich stříbrná barva, takže když mi stéká z pramenů, vypadá jako roztavená ocel.

Vydrhla jsem si každý centimetr těla. Nejvíc času jsem věnovala nehtům a okolí řady zubatých ranek na těle. Teprve když se se zrudlou kůží vynořím z rychle chladnoucí vody ve vaně, mi Ellie váhavě sdělí tu novinu.

Pak už mi trvá jen pár okamžiků, než na sebe ve vzteku hodím tenké kalhoty, přidám k nim přiléhavou blůzu a pochoduju ke dveřím. Ellie má dost rozumu a uhýbá mi z cesty; přiblíží se jen natolik, aby mi nabídla omluvný úsměv a lehké pantoflíčky. Když teď rázuju chodbou, lepí se mi jejich jemné hedvábí k chodidlům plným puchýřů.

Tváře, jež míjím, jsou rozmazané, protože nespouštím oči ze dveří čekajících na konci chodby. V zúženém zorném poli ho vidím, jak se o ně opírá a znuděně si prohlíží svoje vyleštěné boty.

Uplyne pár vteřin, než prudce trhne hlavou vzhůru, protože díky své schopnosti Hypera zaslechne moje dunící kroky. Rezavé vlasy nápadně vynikají na pozadí neposkvrněné imperiálské uniformy, která mu dokonale padne. Přestože mu půlku obličeje zakrývá bílá maska, vidím, jak se mu ty hnědé oči rozšíří, když na mně spočinou. V tu chvíli z nich vyzařuje směs radosti a úlevy.

Narovná se a rozpřáhne ruce. „Princezno, jsem rád, že se ti sem nějak podařilo dostat bez…“

Dopadnu předloktím na vypolstrovaný předek jeho uniformy a tvrdě ho přirazím ke zdi. Můj hlas zní jako temné vrčení, jakého bych se od sebe až do téhle chvíle nenadála. „Co to má sakra být, Lenny?“

„Jejda,“ hlesne tiše s rukama nevinně zdviženýma. „Hele, jestli jde o to, jak jsem tě ztratil v Doru, tak přísahám, že jsem byl připravený obrátit to město naruby, abych tě našel, ale…“

„Setsakra dobře víš, že o tomhle nemluvím,“ ucedím vztekle. Takhle by se budoucí královna rozhodně chovat neměla, ale mám tu výhodu, že se moje pověst těžko dokáže zhoršit.

Odtáhnu se od něj, abych se vydala ke dveřím, a…

Lenny mi zastoupí cestu.

„Uhni,“ vyštěknu.

„No, někdo si tu už zvyká na udílení rozkazů,“ zamumlá, ale nehne se ani o píď.

Prudce vydechnu. „Jdi mi z cesty, Lenny.“

„Je mi líto, Princezno.“ Účastně zakroutí hlavou. „Víš, že to nemůžu udělat.“

Znovu do něj strčím. „Pusť mě dovnitř.“

„Paedyn, prosím. Nadechni se…“

„Slíbila jsem to,“ vyhrknu a zrak se mi najednou zakalí slzami. „Slíbila jsem, že Adenu pomstím.“ Další strčení, tentokrát slabší. „Tak mě pusť do toho zatraceného pokoje, Lenny.“

Obličej se mu zalije soucitem, který k jeho rysům přilne jako pihy, jež má rozeseté po kůži. „Mám od krále přísný rozkaz, abych tě za ní nepouštěl,“ zašeptá. „Je mi to líto. Je mi to moc, moc líto.“

Najednou jsem čím dál otupělejší, myšlenky mám rozmazané a pocity odtažité. Odlepím prsty z jeho uniformy a sklouznu z jeho prsou. „Blair při té poslední Zkoušce prorazila Adeninu hruď větví.“ Můj hlas zní vzdáleně, jako by mluvil někdo jiný. „A já ji za to zabiju.“

Lenny se ke mně váhavě natáhne. Chytne mě za ramena a uklidňuje mě. „Chápu to. Věř mi, chápu.“ Povzdychne si nosem. „Ale nemůžeš ji zabít během mojí hlídky. A Kitt ví, že mě nezabiješ, aby ses k ní dostala. Aspoň,“ dodá pochybovačně, „v to doufám.“

Ze rtů mi vyklouzne jakýsi zvuk, něco jako výsměch. Kitt samozřejmě věděl, že po Blair půjdu za to, co udělala Adeně. Co udělala mně. To je vážně geniální, postavit Lennyho jako její stráž. Ví, jak moc mi na něm záleží – a použil to proti mně. „Nemůžeš jí dělat štít věčně.“

„A když nebudu,“ řekne zvolna, „můžeš si s ní dělat, co chceš. I když doporučuju nedělat nic neuváženého.“

„Neuváženého?“ uchechtnu se a oči mi planou. „Myšlenka na to, že ji zabiju, je to jediné, co mě udržuje při životě. Ujišťuju tě, že jsem svému rozhodnutí věnovala spoustu uvažování.“

„Paedyn…,“ zavrtí hlavou a rudé vlasy se mu přitom rozvlní. „To bylo před tímhle vším. Než jsi byla zasnoubená s králem.“

Při jeho slovech sebou trhnu a cítím nenadálou tíhu toho prstenu na ruce. Přejede si rukou po tváři a nakloní se ke mně, aby zašeptal: „Už nemůžeš jen tak… chodit a zabíjet lidi.“

„Jen tak?“ Tentokrát je to on, kdo sebou trhne nad tichou bolestí v mém hlase. „Nikdy jsem nikoho zabíjet nechtěla. Vždycky jsem se jen bránila. Ale ona…,“ namířím prstem ke dveřím vedle nás, „ona může za to, co se ze mě stalo.“

„Já vím,“ řekne tiše a obejme mě kolem ramen. „Já vím, Princezno. Je mi to líto.“

Položím se do jeho objetí a pevně ho sevřu. Obličej mám zabořený do jeho uniformy a v nose mě štípe zápach škrobu. „Mám strach, Lenny,“ přiznám se zastřeným hlasem.

„Máš na to právo. Víš to, že?“ Skloní hlavu a položí si bradu na moje vlasy. „Tohle nikdo nečekal. Ale jsem tu, abych ti pomohl, jak jen to půjde.“

V náhlých obavách zvednu obličej. „Proč ses vrátil? Co tvoje matka? Mixové? Finn a Leena?“

„Všichni jsou v pořádku,“ ujišťuje mě Lenny. „Máma ale potřebovala s něčím pomoct, tak s ní Finn a Leena zůstali. Kromě toho je to tam pro ně bezpečnější.“ Vymotá dlouhé paže z našeho objetí a vrhne na mě ten svůj šibalský pohled. „Vrátil jsem se pro tebe, Princezno. Ale rozhodně jsem si nepředstavoval, že mi poděkuješ tak, že mě narazíš na zeď. Nicméně předpokládám, že násilí je jedním z tvých způsobů vyjádření lásky.“

Rozpačitě se usměju, potěšená jeho snahou najít mě. „Nemyslela jsem si, že se vrátíš do Ilye.“

„Když vás s Vymahatelem unesli ze základny, vůbec jsme netušili, kde tě začít hledat.“ Začne přecházet. „A tak mě máma, Leena a Finn – což je hodně překvapivé – přesvědčili, že ti budu užitečnější tady na hradě, než když budu bezcílně bloudit po Doru.“ Očima přejede po chodbě a každém Imperiálovi, který po ní pochoduje. Tichým hlasem dodá: „Věděli jsme, že dřív nebo později skončíš tady, a mě nepovažují za člena Odboje, vzpomínáš? Dokonce jsem se ani nedostal do Mísy, protože jsem byl dole v tunelech a prováděl jimi lidi.

A protože se Calum těší králově přízni, postaral se o to, aby nikdo nehnul brvou, až se vrátím na post Imperiála.“ Zazubí se a mně neunikne vítězoslavný lesk v jeho očích. „Takže jsem tady, abych pomáhal, jak jen budu moct. Tobě, Ilyi i Calumovi.“

Přikývnu. Usměju se. Snažím se držet rozlámané kousky svého já tak pohromadě, abych zněla v pohodě. „Jsem ráda, že jsi tu. Možná tě budu potřebovat, abys mě dovlekl k oltáři.“

Jeho úsměv ochabne. „Vím, že je to těžké. Ale jsme blízko, P. Tak blízko získat konečně svobodu, za kterou Odboj tak urputně bojoval, i když je to oklikou. A vím, že manželství není to, co jsi chtěla. Sakra, ani stát se královnou. Ale…,“ polkne. „Jsi naživu, Paedyn. A já jsem netušil, jestli se stihnu vrátit, abych tě ještě vůbec viděl.“

Smutně a chápavě se usměju. „Taky jsem si myslela, že tě už nikdy neuvidím.“

Jsem stejně překvapená jako on, když ze mě vyletí smích. Jeho výraz, v němž přibývají obavy, jen podněcuje onen zvuk, kterému se marně bráním. „Zdá se, že nemůžu umřít, co?“ Otřu si slzu z oka. „Jak že jsi mě to nazval?“

Přesně vidím okamžik, kdy se mu tvář rozzáří pochopením. „Šváb,“ zachechtá se a kroutí hlavou. „Jsi zatracený šváb, Princezno.“

KAPITOLA 5

Kai

Tohle shledání jsem si zkoušel, nacvičená slova jsem si v duchu opakoval pořád dokola.

Právě tenhle rozhovor zaměstnával mou rozbouřenou mysl a donutil mě vyrazit po známé cestě do jeho pracovny. Do té, která patřila našemu otci, než připadla bratrovi, jenž se mu teď podobá.

Nebo možná ne. Možná vůbec není jako ten muž, kterého jsem nenáviděl.

Nejsem si jistý, co si mám myslet o Kittově osudovém prohlášení v trůnním sále. A právě to mě přivedlo před známé dřevěné dveře – chci odpovědi.

Po trojím zaklepání vezmu za kliku a vstoupím do místnosti. Malý prostor je nevětraný jako onen sklep, kde se Vymahatel znovu setkal se svou Stříbrnou spasitelkou. Pohledem pracovnu přejíždím – v těch čtyřech zdech je zachyceno tolik z mojí minulosti. V ohništi zvolna odumírají uhlíky, slabě žhnoucí posledními zbytky žáru. Před krbem stojí tři honosná křesla. Tomu opotřebovanému s koženým polstrováním věnuju pozornost až příliš dlouho.

Odkašlu si a vykročím k velkému pracovnímu stolu uprostřed místnosti. Kitt má skloněnou hlavu a očima přejíždí pergamen, jejž svírá mezi prsty. Hlavu zvedne, až když se objevím u něj. „Ahoj, bráško.“

Přívětivost v jeho hlase mě překvapí. Zní tak cize od muže, jehož jsem opustil, abych našel vraha našeho otce. Ale tohle není ten zlomený pološílený muž, o kterém se v království šuškalo. Tohle je někdo úplně jiný.

„Ahoj, Kitte,“ opáčím pomalu. „Vypadáš… dobře.“

Tiše se zasměje a odsune lejstra stranou. „Už jsem se rozhodně cítil hůř. Ale to víš sám.“ Výraz, který má na tváři teď, je nenucený, jako náznak úsměvu, jejž mi tak často věnoval. „Je mi líto, že jsem byl před tvým odjezdem tak… odměřený. Ale truchlil jsem. Cítím se lehčí, jestli to dává nějaký smysl.“ Zavrtí hlavou a blonďaté vlasy se mu zavlní. „Během těch pár týdnů jsem se hodně naučil.“

Tiše zabručím, protože netuším, co bych měl říct. Po chvilce ticha ze sebe vypravím: „Jsem rád, že se cítíš líp.“

„Víc jako já,“ dodá s lehkým úsměvem. „Jo, a tohle…,“ prohrabává se hromadou listin a něco hledá. „Tohle patří tobě.“

Položí to něco na jediný kousek holého dřeva v haldě listin. Zírám na svůj vymahatelský prsten a mohutný erb na něm. Dva lvi rámují štít se zdobným A, naši rodinnou standartu a symbol síly.

Kéž by to bylo všechno, co při pohledu na něj vidím.

Jenže vidím každou děsivou věc, kterou jsem já a všichni Vymahatelé přede mnou ve jménu tohohle erbu udělali. Každou kapku krve prolitou pro zajištění moci našeho rodu. Každý uposlechnutý rozkaz, protože mě tahle standarta navždy zavazuje.

Ale přesto si ho nasadím na prst a cítím, jak se mi chladivý kov zakousne do kůže. Sevřu ruku. Ten kroužek škrtící můj prst představuje desetiletí trestání smrtí, ale já se neodvážím ani pohnout.

„Takže,“ zamručím tiše a nespouštím z prstenu oči, „jsem si ho zasloužil zpátky.“

Lehce pokrčí rameny. „Přivedl jsi mi ji, ne?“

„Přivedl.“

A lituju toho víc než čehokoli jiného.

„Musím před tebou smeknout, Kaii.“ Pomalu se v křesle opře, čímž napodobí další z otcových pohybů. „Nebyl jsem si jistý, jestli se sem vrátí.“

Číst mezi řádky je dost těžké, když jsou rozmazané. Už si nejsem jistý, jestli mluví můj bratr, nebo král, jímž se stal. „A obával ses, že by to mohla být moje práce,“ řeknu klidně a vyslovím tak to, čemu se vyhýbá.

Jeho úsměv je zabarvený jakýmsi pobaveným smutkem. „Myslel jsem, že ji možná necháš jít.“

„Proč jsi mi o svém plánu s ní neřekl?“

Vyhrknu tu otázku mnohem drsněji, než jak jsem si v duchu nacvičoval. Kitt se na mě překvapeně zadívá a na chvilku se zatváří zmateně, než se mu jeho nově nabytá vyrovnanost vrátí. „Upřímně řečeno, sám jsem si nebyl jistý, co s ní mám dělat. Dokud jsem nezačal naslouchat Calumovým radám a nenašel záznamy s otcovým dopisem.

„Takže Calum ti řekl, aby sis ji vzal?“ Můj hlas zní temně. Vražedně. „Nebo jinak, proč ho sakra vůbec posloucháš?“

„Protože mi otevřel oči ve spoustě věcí,“ vpálí mi Kitt. „Zničehonic jsem byl vržen do role krále, zmítaného žalem a hněvem. A když mi Calum líčil svůj příběh, to, co se v chudinské čtvrti skutečně dělo, uvědomil jsem si, jak málo toho vím o svém vlastním království.“ Hruď se mu dme, i když hlas má pevný. „A tak jsem naslouchal. Učil jsem se. A poprvé v životě jsem dospěl k vlastním závěrům. Takže mě můžeš nazývat bláznem jako zbytek království, ale…“

„Nemyslím si, že jsi šílenec.“ Moje tichá slova přeruší ta jeho. „Myslím, že máš pravdu. Pokud je Ilya v nebezpečí, pak pro její záchranu děláš, co musíš. Sakra,“ uchechtnu se, „Obyčejní by měli být v tomhle království znovu vítaní, i kdyby to nebylo nutné k přežití. Protože já jsem se na své cestě taky leccos dozvěděl. Třeba o lžích, které nám říkali, a o tom, kdo za jejich šířením stál.“

Kitt otevře pusu, ale já spěšně pokračuju. „Nejsem tu, abych se bavil o politice nebo o elitním království, jež otec vystavěl na desetiletích podvodů.“ Opřu se dlaněmi o stůl a nakloním se nad ošoupané dřevo. „Jsem tu, abych mluvil o ní.“

Pomalu se postaví a oči máme téměř ve stejné výšce. „Klid, bratře.“

„Manželství, Kitte?“ skoro křičím a vrtím hlavou. „Co si sakra myslíš?“

„Myslím,“ opáčí strnule, „že nemám jinou možnost.“

„Jsi král!“ Tentokrát už vážně křičím. „Vždycky budeš mít jinou možnost. Vždycky budeš mít východisko, na rozdíl od nás ostatních.“

„Fajn, chceš jinou možnost?“ V jeho hlase zazní výzva a zahladí jakoukoli stopu po vyrovnaném králi, k němuž jsem se vrátil domů. „Moje východisko je zabít ji. Přesně to jsem se chystal udělat. Jak ti to zní? Jsi teď spokojený?“

Zíráme na sebe a zprudka oddychujeme. Šokem mi povoluje čelist, hrůza mi svírá hruď. Jeho slova jsou téměř tak ochromující jako ta nevyřčená, která mezi námi visí. Protože horší než její smrt je to, že já jsem ten, kdo by ji musel zabít.

„Když si ji nevezmu,“ špitne Kitt prosebně a snaží se, abych ho pochopil, „nemám jinou možnost než ji zabít. Zavraždila našeho otce, Kaii. Ale jako moje nevěsta může pomoct vzkřísit Ilyi.“ Opře se rukou o stůl a s každým slovem se sklání níž. „Je to oboustranně výhodná dohoda. Budu ji chránit. Překroutím pravdu o tom, co se stalo mezi ní a otcem. A ona bude na oplátku mou zárukou míru pro ostatní království.“

Pročísnu si vlasy rukou. Netuším, kdy jsem začal přecházet po místnosti, ale nohy mi teď rázují v rychlém tempu sem a tam po ošlapaném koberci. Pak ze mě vybublá hořký smích, který nedokážu zastavit.

„Vysvětli mi to, prosím, protože když jsem odjížděl, vypadal jsi, že jsi hodně rozzuřený a připravený přinutit mě, abych ji probodl mečem.“ Tvrdým pohledem zkoumám jeho oči. „Tak co se změnilo?“

„Všechno,“ špitne tak potichu, až svých tvrdých slov lituju. „Všechno se změnilo. Byl jsem syn oplakávající muže, o němž jsem si myslel, že ho miluju. Teď chápu, že to byla posedlost, protože láska nebyla cit, kterému mě otec učil. Ale byl jsem zahořklý, pomstychtivý, nejistý, když tu nebyl, aby mě vedl.“ Roztřeseně se nadechne. „Truchlil jsem. Učil jsem se. Dostal jsem rozum. A máš pravdu. Už nejsem ten bláznivý kluk, jehož jsi opustil. Jsem král.“

Jeho slova mě tvrdě zasáhnou, jako rána do hrudi, která mi vyrazí dech. Polknu. „Co se stalo se synem, jenž by udělal cokoli, aby se zalíbil otci? Protože tohle rozhodnutí je v rozporu se vším, co pro Ilyi chtěl, i když ji tím zachráníš.“

Zhluboka se nadechne a vyhne se mému pohledu. „Otec se staral jenom o vyhlazení Obyčejných, ne o posílení tohohle království. Schovával se za společnost Elit, kterou vytvořil, ale Ilya přitom nikdy nebyla slabší. Teď chápu, jak byl omezený.“ Konečně se na mě Kitt zadívá a pohled má tvrdý. „A já chci udělat tohle království skutečně velkým.“

Zvolna přikývnu. Kittův zápal vyzařuje z každého slova, protože ho už nedusí náš otec. Jeho láska k tomuhle království a odhodlání ho zrenovovat jsou obdivuhodné. Hruď se mi dme hrdostí, ale ne na tohohle krále, nýbrž na chlapce, jenž toužil jen po uznání. Teď nosí otcovu korunu a opouští zaslepenost, která se k ní váže.

Přinutím se k uklidňujícímu nádechu.

Myšlenky na otce jsou nebezpečné. Obvykle mě dovedou k ní.

Z nejtemnějšího zákoutí mé mysli se vynoří bolestná slova, jež mi vyklouznou z úst a jsou sotva víc než šepot. „Cítíš k ní nenávist?“

K mému překvapení se přiměje usmát. Je to výrazné, drobné gesto, jež si se mnou přeje sdílet. „A ty?“

Díváme se na sebe a poprvé od chvíle, kdy se na jeho hlavě octla koruna, mám pocit, že si možná rozumíme. Protože najednou v něm znovu vidím sebe. Paedyn není dobro, nebo zlo, nic tak jednoduchého jako „ano“, nebo „ne“. Je ztělesněním zmatku, neurčitelným pocitem, barvou mezi černou a bílou. Sakra, je to moje Stříbrná spasitelka. A nenávidět ji není tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Ale pro mě se ukázalo být obtížným nemilovat ji.

„Nechci, aby nás tohle odcizilo,“ zkouší Kitt opatrně. „Chci, aby všechno bylo jako dřív – my proti každému odporu. Zase bratři.“

Otevřu ústa, abych mu řekl…

Dveře se rozletí.

Ani se nemusím otáčet. Už jen její blízkost je mi povědomá, vrytá do prohlubně mého krku, kde spočívala její hlava, připoutaná k mému kotníku a navždy mě přitahující k sobě.

Kitt pohlédne přes moje rameno a oči se mu rozšíří úlekem. Pak už se musím otočit, protože se na ni nedokážu nepodívat.

A je tam. Má nějakým způsobem přísný postoj a nepřekvapivě stejný výraz. Rozcuchané a zvlněné ostříhané vlasy se jí dotýkají čelisti. Pod paží má zastrčený otcův deník, který se vyjímá proti její přiléhavé halence. Ty modré oči se zaboří do mých jako příval a já si okamžitě uvědomím, že jsem se v nich od našeho příchodu do hradu neměl možnost utápět. Výsadu vpíjet se do ní mám až teď. Pozoruju, jak dělá totéž, ale ani na moment neopustí lhostejný výraz.

Předstíráme.

Je v tom mnohem lepší než já. I když od „Psychičky“ před sebou nic jiného čekat nemůžu. Celý život strávila nacvičováním umění předstírat.

Její oči se odtrhnou od mých a přistanou na Kittovi. „Nemusíš mi nic vysvětlovat. Náhodou jsem… to všechno slyšela.“

Cynicky a pobaveně zvednu obočí. „Takže se dá předpokládat, že jsi měla ucho přitisknuté ke dveřím.“

Střelí po mně pohledem a věnuje mi klamně nevinný úsměv. „Jen do chvíle, než jste vy dva začali křičet. Pak už odposlouchávala celá chodba.“

S těžkým povzdechem se Kitt sesune zpátky do křesla. „Paedyn, měl jsem v úmyslu si s tebou o tom všem promluvit…“

„Vážně?“ Ostrým hlasem prořízne jeho řeč jako čepelí. „Před svatbou, nebo až po ní?“

Ztuhnu a očima jí sklouznu po paži až k blyštivému kroužku zakousnutému do prstu. V téhle místnosti, v téhle konverzaci se octl tak nenuceně. Při pohledu na ten symbol tady, teď a možná navždy mě zabolí na hrudi.

Možná na ten prsten dokonce žárlím. Žárlím na to, jak se jí tiskne ke kůži, jak cítí každý záchvěv jejího těla. Protože to bych měl být já.

„Před, samozřejmě.“ Kitt znovu promluví a zní vyrovnaně. Vyhýbá se jejímu pohledu. „Určitě máš spoustu otázek.“

„To určitě mám.“ Její slova znějí posměšně. „Počínaje úkolem, kterým jsi pověřil Lennyho.“

Opřu se o stůl, nohy natáhnu na koberci a zkřížím kotníky. Podívám se na Kitta. „Jaký úkol má na mysli?“

Kitt otevře pusu, ale promluví Pae. „Dostal rozkaz hlídat…“ Ohryzek se jí pohne. „Blaiřiny dveře. A pravděpodobně každý její pohyb mimo ně.“

V očích jí vře zloba a já okamžitě chápu, co ten žár v nich podněcuje.

Adena.

Sledoval jsem, jak jí větev trhá všechny svaly a šlachy v hrudi. Sledoval jsem, jak se Paedyn hroutí v té písečné Jámě, pláče nad zkrvaveným tělem a křičí, když se zachvěje posledním dechem.

Za tou tragickou scénou však stojí vítězka poslední Zkoušky. To Blair vedla tu větev skrz Adeninu hruď jen svou myslí a s úsměvem.

Když pomalu zvednu oči zpátky k Paedyniným, zrcadlí se v nich pomsta. A mám pocit, že Blaiřina krev bude jediná, která jí nebude na rukou vadit.

„Musím udržet mír,“ řekne Kitt rozvážně. „Její otec je důvěryhodný generál a já nemůžu nechat svou budoucí královnu vyvolávat boje uvnitř hradu. Věděl jsem, že po ní půjdeš, a usoudil jsem, že postavit mezi vás dvě Lennyho je ta nejbezpečnější varianta.“ Prohrábne si vlasy a zcuchá blonďaté prameny. „Potřebuju, aby ses chovala co nejlépe, má-li tahle… dohoda fungovat.“

„A ty chceš, aby to fungovalo?“ zeptá se Paedyn s náhlým klidem, jenž se do ní pomalu vkrádá. „Naše dohoda? Sjednocení Obyčejných a Elit?“

„Abychom zachránili Ilyi, ano,“ objasní Kitt. „Musíme znovu otevřít obchod a to je možné jen tehdy, když nás okolní království přestanou nenávidět. Rozhovořil bych se o našem sňatku podrobněji, ale zdá se, že už jsi moje důvody slyšela z opačné strany dveří.“

Stříbrné vlasy se pohupují, když kývne. „Už jsem… získala většinu informací, které jsem hledala. Až na otázku, jíž ses vyhnul.“ Vykročí kupředu a hodí před nás deník. Prsty sevře okraj stolu a téměř se dotkne mých. „Necítíš ke mně nenávist? Po tom všem, co jsem udělala?“

Kitt se dlouze, rozechvěle nadechne. Těkám mezi nimi pohledem jako pouhý svědek tohohle vyjednávání o příměří. „Tady nejde o to, jestli tě nenávidím, nebo miluju. Tady jde o to, co je nejlepší. Nemůžu vládnout království, které padne.“

„Zabila jsem ti otce,“ odvětí otupěle. „A ty mi to odpouštíš?“

„Ještě ses neomluvila.“

„Bránila jsem se mu,“ zašeptá. „Potřebuju, abys to věděl. Vrhl se na mě a já jsem z toho boje stěží vyvázla.“ Hlas se jí chvěje, ale s hlavou vztyčenou pokračuje: „Je mi líto, že jsem ti zabila otce. Ale nikdy se neomluvím za to, že jsem zabila tyrana.“

V místnosti se rozhostí hlasité, ba takřka ohlušující ticho.

Sleduju, jestli se v Kittově tváři něco změní, a vím, že Pae tím svým jasnovideckým pohledem zkoumá totéž. On ale ani nemrkne, snad ani nedýchá. Když promluví, jeho slova znějí trochu přidušeně. „Nepotřebuješ moje odpuštění. Potřebuješ jen mou ochranu. A teď,“ Kittův hlas ztvrdne, což je přesný opak toho, jak mluvil ke mně, „znáš moje cíle.“

Klouby prstů na hraně stolu jí zbělají. Zamrká a ve tváři se jí zračí šok, bolest a částečné porozumění. Kitt má však plné právo chovat nepřátelství vůči Obyčejné, která mu zabila otce, takže Paedyn na jeho upřímnost jen přikývne. Na otázku odpuštění dál netlačí, aspoň prozatím.

„A co všechno ostatní? Nemoc, o níž ti tvrdili, že ji my, Obyčejní, máme?“ Sáhne po deníku a probírá se sešlými stránkami, dokud nenarazí na uspěchaný rukopis. „Můj otec byl Adam Gray, Léčitel v chudinské čtvrti. A zapsal si všechno.“

Zkřížím ruce na prsou. „V jeho deníku se píše, že otec uplácel Léčitele a nabízel jim ekvivalent jejich váhy ve stříbře, pokud podpoří lež, že Obyčejní zvolna zmenšují naše síly.“ Prudce vydechnu. „A i když mě bolí si to přiznat, všechno zapsané v tom deníku dává smysl. Není divu, že si Léčitelé žijí v přepychu nejvyšších vrstev království. Mají všechno a nijak netouží pomáhat těm ve slumech.“

Když můj pohled spočine na Pae, tichým přikývnutím mi dá najevo vděčnost a pak pokračuje: „Všechny Elity v tomhle království se Obyčejných štítí. Nechat si platit za šíření lží o nich byl pro Léčitele jen bonus. A král,“ dodá, jako by jí to bylo téměř trapné, „tuhle nenávist využíval. Několikrát se pokusil koupit si otcovo mlčení. Ale on byl jedním z mála Léčitelů, kteří zůstali v chudinské čtvrti, věděli o těch lžích, ale nemohli proti nim nic dělat.“

„Takže založil Odboj,“ řekne Kitt s povzdechem a dál se vyhýbá Paedyninu udivenému pohledu. „Calum mě zasvětil do všech podrobností. Stejně jako dopis, jejž mi otec zanechal.“ Vypadá stejně unaveně, jak zní, když si prsty začne masírovat vrásku mezi obočím. „Vím o lžích, které Léčitelé šířili celá desetiletí.“

Paedyn polkne.

„A hodláš to sdělit království?“

Kitt mávne přezíravě rukou. „Ano. Ale já přetavím pravdu v něco přijatelnějšího. Možná jsem svým otcem začal v posledních týdnech pohrdat, ale to neznamená, že chci pošpinit jméno naší rodiny.“ Nakloní se nad její ruku a prohlíží si prsten, na nějž se nedokážu přimět podívat. „Budu chránit dědictví Azerů. Ale…,“ Jeho další slova jsou zdráhavá. „Budu chránit i tebe, Paedyn. Království se dozví jinou variantu toho, co se před arénou skutečně stalo mezi tebou a králem.“

V jeho hlase je ostrost, hořkost, jakou u něj neznám. A nezdá se, že by mířila na mě. Odsunu tu myšlenku stranou a kývnu směrem ke stolu zavalenému pergameny. „A co ty záznamy a Calum? Přesvědčili tě ke změně Ilye?“

Kitt se ke mně obrátí a jeho výraz zvlídní. „Nebylo to hned. Několikrát jsem Caluma vyslýchal a snažil se získat informace o útoku. Jenomže on mluvil hlavně o tom, proč vůbec vznikl Odboj. Dozvěděl jsem se víc o chudinských čtvrtích a strádání, k němuž království – moje království – mířilo.“ Sklouzne pohledem k Paedyn. „Všechno, co mi řekl, se dokonale shodovalo s tím, co jsem viděl v den, kdy jsi mě propašovala z hradu. Vím, že to nebylo nic víc než zrada ve jménu Odboje,“ málem se rozesměje, „ale přesto mi to pomohlo otevřít oči.

Calum, protože je Nitroznalec, věděl, že začínám chápat pravdu. Radil mi a navrhoval, abych si vzal Paedyn a zachránil tak Ilyi. Nechtěl jsem. Zpočátku ne.“ Král se podívá na mě. „Ale navštívil jsem královnu – tvou matku – a ta mi pověděla o dopisu, který mi otec zanechal. Říkala, že je to plán pro budoucnost, jakou si Edric pro Ilyi přál. Něco, co každý král předává následníkům.“

Odmlčí se, aby si odkašlal.

„Až po přečtení dopisu jsem si uvědomil, co je třeba udělat. Otec se nestaral o Ilyi – jen nenáviděl Obyčejné. A ty zatracené záznamy o klesajících zdrojích potravin a přelidnění to dokazovaly. Stvořit společnost Elit se mu nepodařilo a my teď musíme čelit následkům.“

Z každého slova zní znechucení a pocit zrady. A já jsem za to rád. Po tolika letech, kdy se Kitt snažil otci zavděčit, ho konečně vidí, jaký je – jaký byl. Paedynin výraz je odrazem králova, jako by jí veškerý odpor naházel do tváře.

„Jeho plány pro Ilyi byly zničující. Prostoduché. A chtěl po mně, abych v nich pokračoval.“ Kitt zavrtí hlavou při vzpomínce na dobu, kdy by pro otce udělal cokoli. „Ničil tohle království pro marnou věc. Prahl po velikosti, ale místo ní dosáhl průměrnosti.“

Obočí se mi zvedne, jako by je nadnášela vlna šoku, jež mě zaplavila. Tohle rozhodně není ten bratr, kterého jsem opustil před pouhými týdny. Něco se změnilo a pramení to z něčeho jiného. Z něčeho jen zdánlivě bezvýznamného, jako je zklamání.

„Takže,“ odváží se Paedyn opatrně, „dál už nehodláš plnit přání svého otce?“

Ptá se, protože dobře ví, jakou má Kitt pověst. Celý život se snažil vyhovět jedinému muži, jemuž se nyní vzepřel jediným rozhodnutím. Očima přelétnu ke králi, který sedí před námi, a sleduju, jak s nádechem úsměvu říká: „Proč se podřizovat někomu, koho můžu překonat? Kdysi jsem si myslel, že otcovy plány s tímhle královstvím stojí za mou neochvějnou loajalitu, ale teď vidím, že tomu tak není.“

Potlačit úsměv je pro mě vážně těžké.

Kitt se konečně vymanil z otcova dusivého sevření.

„Děláš to jen proto, abys zachránil Ilyi.“ Od Stříbrné spasitelky to nezní jako otázka, ale spíš zklamané prohlášení.

Kitt si proplete prsty na stole. „Dělám to proto, abychom byli silní.“

„Jednotné království tě nezajímá?“ opáčí Paedyn.

„Proto to nedělám.“ I pod Paedyniným zkoumavým pohledem zůstává králův hlas klidný. „Pro někoho je to pozitivní výsledek, i když mně se dvakrát nelíbí, že se moc Elit bude zmenšovat kvůli znovuosídlení Obyčejných. Už teď tvoří polovinu našeho počtu Světští. Ale tím se budeme zabývat později.“

Zadržím dech, zatímco Paedyn to chvíli zvažuje. Když se nakloní nad stůl, já udělám totéž. „Celý život sním o svobodné, jednotné Ilyi, a pokud je tohle jediný způsob, jak toho dosáhnout, budiž.“ Její hlas zní váhavě. „Ale zdá se, že mám zbytek života na to, abych změnila tvůj pohled na Obyčejné.“

Kitt skloní hlavu. „Všechno se změnilo. A teď si i já přeju, abychom se všichni sjednotili.“

Srdce mi v hrudi buší, tluče pro ni, tluče pro každý okamžik, který možná nikdy nestrávíme spolu. A když konečně promluví, mám dojem, že mi rovnou mohla vrazit dýku do zad, jak mi už dávno slíbila.

„Pak si tě vezmu, Kitte. Abych zachránila tohle království před ním samým.“

KAPITOLA 6

Paedyn

„Nezapomeň držet rovně záda. Jo, a snaž se tvářit příjemně.“

Udělám za paravánem obličej, protože jsem si jistá, že ho Ellie stojící na druhé straně neuvidí. „Příjemně?“

V jejím hlase slyším váhavý úsměv. „Víš, možná se trochu usmívej. Žádné mračení na dvořany.“

„Jenomže to je pro mě mnohem příjemnější,“ řeknu zamyšleně. Tohle je totiž pravda, a to ve více ohledech. Mračit se bolí míň. Ohnutí rtů směrem dolů nedoprovází žádný ostrý, palčivý pocit. Úsměv se mi však rychle začal spojovat s bolestí, takže v té činnosti zbývá jen málo radosti.

Prsty zručně sleduju zubatou jizvu vedoucí ze strany po krku a zastavím se až u klíční kosti a zářezu pod ní. Znetvořené maso vypráví příběh jako slepecké písmo. Každý tah králova meče se mi vrýsoval do kůže, vryl až do mé podstaty.

„Jsi tam vzadu v pořádku?“ Elliin hlas se blíží. „No tak, pomůžu ti…“

„Ne,“ přikážu a to slovo zní tak tvrdě, že to překvapí i mě.

Příkaz následuje dlouhé a nesnesitelné ticho na druhé straně zástěny. Nakonec zaslechnu tichoučké a nesmělé: „Aha, dobře.“

Zhluboka se nadechnu a už svého úsečného rozkazu lituju. Ale nedovolím jí spatřit mou znetvořenou kůži, O vyznačené nad mým srdcem. O tenhle kousek sebe sama jsem se podělila pouze s Kaiem. A hodlám to tak nechat.

Bojuju s ubíhající řadou knoflíčků spínajících šaty uprostřed. Polohlasně brblám, ale nakonec se mi podaří zapnout i ten poslední. Teprve když se ujistím, že hranatý výstřih důkladně zakrývá známku mé slabosti, ukážu se znervóznělé Ellie.

„Ach, to je krásné.“ Přistoupí ke mně zezadu a trochu zaváhá. „Můžu ti utáhnout tu tkanici?“

Polknu a znovu se zastydím, že jsem na ni vyjela. Moje omluva má podobu lehce ztrápeného úsměvu. „Ano, samozřejmě.“

Rychle se pustí do šněrování a s každým škubnutím mě zbavuje dechu. „Myslíš, že by se Adeně tyhle šaty líbily?“

Ta otázka mě zarazí a Elliina náhlá strnulost mi napoví, že neměla v úmyslu ji položit. Ale je to poprvé od její smrti, kdy mi zvuk Adenina jména nepřipadá jako rána nožem do břicha. Ne, chci si ji připomínat takhle. Vidět ji ve švech šatů nebo v paprscích slunce. Sledovat ji, jak prozařuje každou vteřinu, dokud budu dýchat, když ona už nemůže.

Ellie se lehce zachichotá a postaví se vedle mě, aby šaty pořádně zkontrolovala. „Ano, to zní jako ona.“

„Paedyn?“

Tahle slova mě nepřekvapí. Ta následující ale ano.

S nimi.