Michelle Marly

DER GLANZ DER ZUKUNFT

Loulou de la Falaise und Yves Saint Laurent

Copyright © 2023 by HarperCollins in der Verlagsgruppe

Harper Collins Deutschland GmbH, Hamburg

Alle Rechte vorbehalten

Cover photo by Jack Robinson/Getty Images

Translation © 2025 by Olga Kolečková

ISBN 978-80-249-5835-4

PROLOG

Móda pomíjí, styl je věčný.

Yves Saint Laurent

25. ledna 1973

Paříž

Téměř každá módní přehlídka v salonu na Rue Spontini 30 začínala podle stejného schématu. Sto dvaceti vybraným hostům, převážně dámám z vyšší společnosti, zástupcům tisku a filmovým a televizním celebritám, pomohly uvaděčky najít místo. Zlaté židle potažené červeným sametem, na nichž ležely kartičky se jmény, stály podél béžového kobercového mola. Návštěvníkům rozřazeným do kategorií byla určena sedadla odpředu dozadu podle důležitosti. Avšak ještě než se všichni usadili, panoval zde i dnešního rána obvyklý shon. Salonem se rozléhaly útržky rozhovorů odrážející se od stěn. Hosté se hlasitě zdravili a potom se tlumeně bavili většinou o nové kolekci haute couture Yvese Saint Laurenta a o tom, co si od ní slibují.

Vzduch u pódia za velkým obloukem na konci sálu jiskřil vzrušením a napjatým očekáváním. Tréma k události patřila, i když včerejší závěrečná zkouška prezentace se všemi detaily proběhla k obecné spokojenosti. Zúčastnili se jí módní návrhář, jeho partner Pierre Bergé, vedoucí ateliéru AnneMarie Muñozová – a Loulou de la Falaise, přítelkyně, múza a asistentka, která polaroidem fotila modelky i šaty. Nad hlavami mužů a žen se dnes stejně jako včera vznášel mrak laku na vlasy, pudru a cigaretového dýmu.

Pierre Bergé připomínající domptéra začne každým okamžikem vysílat manekýny na scénu, občas poněkud drsným tónem, na který jsou lidé v jeho bezprostředním okolí již zvyklí. Loulou se navzdory všeobecné nervozitě podaří udržet klidnou atmosféru a dobrou náladu. Než nastoupí Pierre, ještě naposledy něco poupraví, narovná klobouk na hlavě modelky, utáhne nebo povolí uzel šátku, naaranžuje náhrdelník, zkontroluje záhyby nebo manžety, udělá všechno podle přání Yvese Saint Laurenta. Konkrétní jednotlivost nesmí vyčnívat a poutat k sobě pozornost. Pohled musí pozvolna sklouzávat od ramen k lemu. Jarní a letní kolekci charakterizují přímé linie, poprvé se objeví elegantní hedvábná pyžama na doma i na venek, na den i večer.

Loulou sledovala diváky škvírou v béžovém závěsu připevněném k vítěznému oblouku. Jejich úsudek rozhoduje každou sezonu o vítězství či nezdaru kolekce. Vyzařuje z nich pohoda, nebo negativní nálada? Jsou natěšení, nebo skeptičtí? Co si to najednou někteří tak vzrušeně šeptají?

Na jednom z nejlepších míst si Loulou povšimla Eugenie Sheppardové z International Herald Tribune. Více než sedmdesátiletá ikona módní žurnalistiky vypadala s odbarvenými natupírovanými vlasy rámujícími laskavou tvář a v pastelovém kostýmu Chanel prostě jen jako milá bohatá dáma. Ale zdání klamalo. Loulou věděla, jak sžíravé dokážou být právě její komentáře. Před dvěma lety Američanka označila Yvesovu módu za „ohavnou“ a následoval zničující neúspěch. Nejenže tehdejší sezona dopadla špatně, ale Yves zpočátku odmítal znovu představit svou haute couture na pařížském Týdnu módy a teprve nedávno, když ho předtím všichni dlouho přemlouvali, změnil názor. Ale dnes, na první přehlídce od onoho neblahého období, se Eugenia zdála být uvolněná, jako by jí nic nemohlo zkazit náladu, a zasněně se usmívala. Ať už vzpomínala na jakýkoli šťastný okamžik, z výrazu její tváře bylo patrné, že nemyslí na nic negativního. Rysy staré dámy prozrazovaly tichou radost, a to uklidnilo i Loulou.

„Zřejmě se ta zpráva k madame Sheppardové ještě nedostala,“ zašeptal za zády Loulou ženský hlas. Překvapeně se otočila. „Co se děje, o čem to mluvíš?“

Za ní stála Clara Saintová, klasicky krásná, poněkud strohá blondýnka vykonávající funkci tiskové mluvčí kolekce prêtà-porter Rive Gauche a Loulouina blízká přítelkyně. Zakryla si ústa rukou. „Aha, tak ty to taky ještě nevíš? Pak tedy doufám, že se o tom Yves dozví až po přehlídce.“

Loulou pokrčila mlčky rameny.

„Jde o smrt Talithy,“ zašeptala Clara. „Úřady v Římě zahájily nové vyšetřování. Paula Gettyho prý předvolali k výslechu.“

„Ale státní zastupitelství ho přece už…“

„Italský tisk pravděpodobně vyšetřovatele zmáčkl,“ přerušila ji tiše Clara. „Zdá se, že existují nové poznatky o tom, jak zemřela, a že úmrtní list byl vystaven příliš nedbale. O tom, že jí někdo mohl píchnout smrtelnou dávku heroinu, bude bulvár beztak spekulovat ze všech stran – bez ohledu na to, co zjistí policie.“

Loulou, neotřesitelná ve svém postoji vidět i špatné zprávy v pozitivním světle, rozhodně odpověděla: „Paul dokáže, že na těch fámách není ani špetka pravdy. Tím jsem si naprosto jistá.“

„Nevím, jestli se mu to podaří. V každém případě je na útěku.“

Loulou zalapala po dechu. Ať už měl John Paul Getty II. jakýkoliv důvod, proč nechtěl vypovídat před italskými úřady, tohle bylo fatální. K jeho chování si lidé mohou přimyslet všechny možné motivy a určitě ho mnozí považují za přiznání viny. Je Pavel Getty zodpovědný za smrt své ženy? Jen on sám ví, co se tenkrát stalo, ale dosud zarytě mlčel. Pokud by se Yves Saint Laurent musel těsně před přehlídkou zabývat touhle otázkou, rovnalo by se to katastrofě. Koneckonců Talitha a Paul byli jeho nejlepší přátelé. Talithina náhlá smrt před rokem a půl ho hodně sebrala. Kdyby se teď případ znovu otevřel, módní návrhář, který nemá zvlášť silné nervy, by se zcela nepochybně zhroutil.

Loulou chtě nechtě zalétla očima ke středně vysokému muži v perfektně ušitém saku, jenž stál mezi manekýnami a rozdával čísla jako člen Nejvyššího soudu listy Sbírky zákonů. „Pierre to už ví?“

„Požádal mě, abych to Yvesovi neříkala.“

Loulou nedala najevo, jak ji zpráva šokovala. Nebála se jen o duševní zdraví svého přítele Yvese. Talitha Gettyová, která zemřela za záhadných okolností, provázela Loulouin život po dlouhou dobu. Nejprve byla všudypřítomná jako dlouhý stín, později se stala přítelkyní, a nakonec prvotním pojítkem mezi ní a Yvesem Saint Laurentem. Všechno to začalo dávno před jejich prvním osobním setkáním v zimě, která se nejevila zvlášť slibně.

PRVNÍ ČÁST

Většina žen si vybírá noční košili

pečlivěji než svého muže.

Coco Chanel

1966

Londýn

1

„Opravdu nechápu, proč projevuješ tak malý zájem o hodiny baletu,“ rozčilovala se Lady Rhoda Birleyová a vrátila šálek čaje na talířek tak energicky, až porcelán zacinkal.

Vnučka vyrušená zvukem z letargického zamyšlení sebou cukla. Pro osmnáctiletou Louisu Le Bailly de la Falaise byl čaj s babičkou vždycky trochu únavný – ale na druhou stranu neměla jinak ve všední den stejně skoro žádnou zábavu. K tomu, co celý svět nazýval swingujícím Londýnem, se tenhle dům v St John’s Wood na severu města ani zdaleka neblížil. A Rhoda byla příliš excentrická, aby dokázala vnímat, co si mladá dívka jako Loulou může přát. Hodinami baletu se každopádně moc nestrefila…

Rhoda se dohodla s přítelkyní, před čtyřiceti lety slavnou balerínou Marií Rambertovou, že u ní bude Loulou studovat balet, aniž by si s ní o tom předtím promluvila. Vnuččina křehká postava je k tomu prý jako stvořená a její krása bude pastvou pro oči každého diváka. Bla bla! Pokud byla Loulou smířlivě naladěná, říkala si, že jí tak chce Rhoda zařídit spořádanou budoucnost, jiný způsob života, než vedla její nestálá matka. Co právě dělá Maxime de la Falaise – fotomodelka, spisovatelka, múza, herečka –, totiž Loulou tak úplně nevěděla. Že ji slavný Cecil Beaton jednou nazval „jedinou skutečně elegantní ženou Anglie“, na ni ovšem zapůsobilo, a to tím spíš, že měl funkci dvorního fotografa a před jeho fotoaparátem stála jak královna Alžběta, tak princezna Margaret. Maxime byla překrásná, ale hodně sebestředná a přelétavá. Manželství s francouzským hrabětem Alainem de la Falaise skončilo po narození dvou dětí a několika aférách po čtyřech letech rozvodem. Aniž by se cítila vázána jakýmikoli rodinnými povinnostmi, přestěhovala se Maxime do New Yorku, kde patřila k ikonám popartu.

Každopádně se představy madame Rambertové a Rhody ohledně Loulouiny profesní budoucnosti tak docela nenaplňovaly, a největší problém nepředstavoval ani tak Loulouin nedostatek talentu nebo chybějící nadšení, ale věk. V době, kdy malé holčičky obvykle začínají s baletem, se její rodiče rozvedli a poslali ji na maloměšťáckou internátní školu, kde na klasický tanec nikdo ani nepomyslel. Proto byla teď v kurzu pro začátečníky dvakrát starší než ostatní dívky, s nimiž cvičila u tyče plié. Nejenže musela trénovat vedle roztomilých nedorostlých elévek, ale Rhoda ji každý večer posílala spát v devět jako malé dítě. Ve skutečnosti se asi babička bála o Loulouinu ctnost, protože jenom nedotčená mladá dívka najde jednoho dne vhodného muže.

Loulou žila několik měsíců ve viktoriánském domě Birleyových a byla osamělá. Neznala nikoho ve svém věku – ani ze společné školní docházky, ani ze sportovních klubů či jiných míst. V babiččiných vyšších kruzích se pozorná rodina obvykle svým příslušníkům postarala o vhodné přátele, ale Rhoda na tyhle věci nemyslela. Na uvedení vnučky do společnosti prostě zapomněla. Proto se také komtesa Louisa Le Bailly de la Falaise neobjevila ani v Timesech v příslušném seznamu dam, které měly být v této sezoně představeny. Loulou tedy nedostávala pozvánky na večírky a pikniky, dostihy a vernisáže výstav. Nikdo o její existenci nevěděl.

„Nechce se mi chodit na balet,“ zatvářila se vzdorovitě.

„Hm.“ Rhoda se na ni podívala pro ni typickým ostrým pohledem, kterým kontrolovala také růže v zahradě svého venkovského statku v Sussexu, zda je nenapadl škůdce. Její rostliny pro ni byly vším a v temných zimních měsících kompenzovala absenci milovaných květin křiklavými barvami, do nichž se oblékala. Během pobytu v Indii, kdy její manžel portrétoval Mahátmu Gándhího, se u ní rozvinula vášeň pro pestrobarevné látky. Ale ani smaragdová zeleň a purpur na šatech nedokázaly zastřít britské počasí a zamaskovat chladnou distancovanost, kterou si vytvořila k lidem kolem sebe, včetně dcery a vnučky.

„Budeme se tedy muset zaměřit na jiné tvoje umělecké schopnosti. Pokud tady jsou.“

Samozřejmě, pomyslela si Loulou zachmuřeně, já nic neumím a jsem nýmand.

Ještě horší bylo, že vlastně nevěděla, co se sebou. Ve čtrnácti ji vyloučili z xtého internátu, tentokrát ve švýcarském Gstaadu, protože sebrala na ulici poraněného bernského salašnického psa a vzala si ho s sebou na ubytovnu. Pak na otcovo přání nastoupila do prvního letadla do New Yorku a od té doby bydlela s matkou. Alain Le Bailly de la Falaise dal přednost tomuto řešení, než aby se o dceru staral sám. Maxime sice neposkytla Loulou pocit jistoty a bezpečí, ale zavedla ji na Manhattan. A tak Loulou, přestože chodila na francouzské lyceum, pracovala zároveň v galerii Alexandra Iolase, který obchodoval s obrazy Maxe Ernsta, Reného Magritta, Andyho Warhola a dalších. Skvělé prostředí pro teenagerku, která si zde navíc cvičila oko pro výtvarné umění, barvy a tvary. Ale pak ji Maxime poslala do Londýna – a tady teď pila čaj s Rhodou, jejíž babičkovská péče byla ještě chabější než Maximina mateřská obětavost.

„Píšeš přece básně, ne?“

Všechno v Loulou se připravilo k protiútoku. Ať si babička o jejích literárních pokusech myslela cokoli, nechtěla to vědět. Básně byly určeny jen jí samotné, vyjadřovaly její city – někdy i dost rebelské. Jako by jimi ventilovala svou nešťastnou existenci, dokonce i Rhodu v nich často líčila dost nelichotivě. Své řádky adresovala imaginárnímu posluchači, nebyly určeny pro skutečné uši.

„Možná by byl dobrý nápad,“ pokračovala Rhoda, „předvést tvůj spisovatelský talent. Myslím teď na autorské čtení před publikem.“

Loulou se zmocnila čirá hrůza. „Ne, prosím tě, to ne!“

„Pročpak ne? Všichni možní spisovatelé mají pořád někde autorské čtení. Bohužel i takoví, kteří by si to měli raději odpustit.“

„Přesně tak!“ chytila ji Loulou rychle za slovo, „proto to neudělám.“ Nevěděla, co je horší. Recitovat věty, které si napsala jen pro sebe, nebo odhalovat nejintimnější myšlenky úplně cizím lidem. „Nepíšu pro veřejnost!“

„Nebuď bláhová.“ Porcelán znovu zacinkal. „Pokud chceš psát jen pro sebe, veď si deník. Básně nejsou něco, co si člověk nechává pro sebe. V podstatě je přece každé umělecké vyjádření určeno pro publikum, ne?“ Otázka byla čistě rétorická, Rhoda určitě neočekávala odpověď.

„Ne!“ vyrazila ze sebe Loulou.

„Čeho se bojíš? Oscar Wilde jednou řekl: Zruinovat se kvůli poezii – to slouží ke cti. Drž se toho a staň se ženou cti!“

Loulou si uvědomovala, že jakmile si babička vytvoří názor, nemá smysl jí odporovat. Jak Rhoda vůbec může vědět, že jí Loulou neudělá příšernou ostudu?

„Nechala jsi onehdy v zimní zahradě sešit a já si v něm trochu zalistovala. Vůbec to není tak špatné. Dokonce bych řekla, že některé části tvých básní jsou úžasné. Tedy pokud má člověk rád moderní literaturu.“

„Přesto z toho nechci nic předčítat,“ trvala na svém Loulou. Uvnitř se zmítala mezi vzdorovitou nejistotou a pýchou nad nečekanou chválou.

„Mé drahé dítě, nebuď tak sobecká. Koneckonců musíš něco dělat a Birleyovi mají umění v krvi. O mně se navíc ví, že objevuju mladé talenty.“

To je pravda, připustila v duchu Loulou. Už třicet let pořádá Lady Birleyová ve svém venkovském sídle Charleston Manor v Sussexu několikatýdenní literární festival. Neutrpěla by však image této kulturní akce, kdyby u pečlivě vybraného publika propadla právě poezie její vnučky? Loulou doufala, že konečně našla argument, aby obhájila své ne.

„Ach miláčku!“ zvolala Rhoda. „Pokud budeš vystupovat společně s mou přítelkyní Iris Treeovou, nebude kvalita tvých básní ani trochu nápadná. Obecná pozornost se obrátí k Iris. Takže dohodnuto. Dáš si ještě čaj, moje milá?“

Jestliže existovalo něco, co si ženy v jejich rodině předávaly z generace na generaci, byla to tvrdohlavost. Loulou se nehodlala vzdát. Jen jí pomalu docházely argumenty.

Hlavou jí probleskla myšlenka. Zvažovala možnosti a přitom si zastrčila hladce sčesané měděné vlasy za ucho. Nakonec prohlásila: „Souhlasím se čtením, pokud pozveš kromě svých přátel stejný počet lidí v mém věku.“ Babička ve svém domě nikdy nestrpí hordu neznámých teenagerů.

Rhoda se na ni překvapeně podívala. Svraštila obočí a přemýšlela. Chvíli trvalo, než se její rysy uvolnily, ale pak se usmála. „To je vynikající nápad, Louiso. Hned se podívám, kdo by přicházel v úvahu na seznam hostů. Nevzpomínáš si, kam jsem položila poslední číslo London Life s fotkami těch příšerných bálů dívek uváděných do společnosti?“

Loulou vlastně čekala, že se Rhoda začne smát vlastnímu vtipu. Ale babiččin smysl pro humor přecenila.

2

Po prvotním šoku byla Loulou přesvědčená, že je pro ni nemyslitelné octnout se uprostřed tolika cizích mladých lidí. Přesně vzato jí tohle připadalo ještě horší než číst básně babiččiným přátelům.

O čem se má asi tak bavit s londýnskou mládeží? Vyrůstala v úplně jiném prostředí. Matka nepracovala v žádném známém dobročinném výboru, ona sama nechodila do tradičně uznávané internátní školy, věděla jen málo o koňských dostizích a jejím konečným cílem nebylo být představena u královského dvora. Bála se, aby nebyla outsiderem na vlastním večírku. Lze si ale vůbec představit, že mladí lidé přijmou jen tak pozvání jim neznámé staré ženy? Vždyť Rhoda vyhledala v tom společenském magazínu jména teenagerů z nejváženějších rodin.

Rozhodla se přestat si s tím lámat hlavu. Pravděpodobně stejně nikdo nepřijde – a to bude nakonec pointa, která Rhodu srdečně rozesměje.

*

S pocity naděje a nejistoty zároveň v ten podvečer poslušně recitovala své básně babiččiným přátelům. Známá básnířka Iris Treeová byla natolik laskavá, že Louisinu poezii označila za „slibnou“, což jistě mínila dobře, ale asi tím nikoho nepřesvědčila. Loulou si o Iris nemyslela nic víc a nic míň, než že je to divná stará ženská, a podobně hodnotila i ostatní letité hosty. Téhle dámě bylo skoro sedmdesát a své nejdobrodružnější období prožila dávno před druhou světovou válkou. Dokonce i její role ve filmu Federica Felliniho Sladký život patřila k již dost dávné minulostí.

Loulou zněly najednou vlastní verše jako kýčovité výlevy umíněného teenagera – bez obsahu, smyslu a cíle, natož inteligence. Nic nezbylo ze vznešené vzpoury, kterou měla původně na mysli, a zůstala jen deprese. Čestný host lady Birleyové, současný předseda Konzervativní strany Edward Heath, se sice blahosklonně usmíval, ale Loulou by nikdo nevymluvil, že na párty plánovanou na pozdější večer po téhle trapné recitaci určitě nikdo nepřijde. A v duchu se už na to připravovala.

Za dvě hodiny stála navzdory očekávání uprostřed velké skupiny vrstevníků a jejich o něco staršího doprovodu – a cítila se nejistě jako ještě nikdy předtím. Většina mladých žen a mužů přišla hlavně ze zvědavosti na neznámou komtesu. A možná že teenageři a dvacátníci také jen využili každé příležitosti k setkání v prostředí, které jejich rodiče schvalovali jako slušné. V bývalém dědečkově ateliéru se každopádně rozproudila velkolepá párty, jíž Loulou zpočátku spíš jen s úžasem přihlížela, než že by se jí účastnila.

Ve stejně staré Camille Shandové našla hned na začátku večírku spřízněnou duši. Přitom je navenek vlastně nic nespojovalo. Camilla byla dcerou venkovského šlechtice, umění ani móda ji zřejmě moc nezajímaly a ani zvlášť nedbala na svůj zevnějšek. Měla však v sobě veselost, která šla od srdce, dychtila po životě a nestarala se o konvence. O loňském uvedení do společnosti a současném zaměstnání v obchodě s nábytkem se moc nezmiňovala, ale o to víc se rozhovořila o svých koních a zvědavosti na život a lásku. A pak tu byly ještě příběhy o její prababičce Alici Keppelové, která se proslavila jako vlivná milenka anglického krále Edwarda VII. „Vždycky říkala, že králova milenka patří do postele,“ vyprávěla Louisina nová přítelkyně, „a já bych ráda zjistila, co to je, co skvělé muže tak okouzluje. Kdoví, třeba to je i zábava.“

„Aniž bys byla vdaná?“ ujelo Loulou.

„Přirozeně. Žijeme v šedesátkách!“

Loulou měla co dělat, aby se vzpamatovala z toho, co slyšela, takže si hned nevšimla obra, který dorazil se zpožděním. Naplnil místnost svou osobností, vysoký, blonďatý a přitažlivý dospělým způsobem, ne tak uhlazený a konformní jako ostatní dívky a chlapci, kteří všichni chtěli vypadat jako Paul McCartney nebo John Lennon. Byl starší než většina hostů a působil staromódním způsobem aristokraticky, přitom však uvolněně a téměř arogantně. Jeho oblek připomínal rekvizitu z filmu o britské venkovské šlechtě dvacátých let. Mnozí z přítomných ho očividně znali a radostně ho zdravili, jako by se právě vrátil z dlouhé a daleké cesty.

„To je Desmond FitzGerald,“ zašeptala Camilla Loulou do ucha. „Knight of Glin neboli rytíř z Glinu. Jeho panství leží kdesi uprostřed ničeho v Irsku. Dávej si na něj pozor. Má rád křehké ženy, jako jsi ty. Naposledy měl poměr s Jane Birkinovou. A předtím s Talithou Polovou.“

Loulou moc neposlouchala, fascinovaná vysokým mužem, jenž mířil v tu chvíli přímo k nim. Změť hlasů, smích a cinkání sklenic k ní najednou doléhaly až odkudsi zdaleka, Camillin chraplavý hlas slyšela jakoby přes vatu. „Kdo je Jane Birkinová?“ zamumlala. Jméno jí znělo příliš cize, než aby ho mozek v tom okamžiku zmatku dokázal zpracovat.

„Herečka odsud. Momentálně oslavovaná za svou první nebo druhou roli.“

„Ach…!“ Loulou v rozpacích vybuchla smíchy a nemohla se přestat smát, jako by Camilla řekla výborný vtip.

„Dobrý večer, komteso Le Bailly de la Falaise.“ Desmond FitzGerald se s dokonalou elegancí uklonil. Pak kývl na Camillu: „Slečno Shandová.“

„Jsem Loulou,“ zachichotala se.

„Řekli mi, že se jmenujete Louisa.“

„Loulou úplně stačí.“

„Mně říkají přátelé Knighty.“

Podívala se do jeho modrých očí. „Těší mě, Knighty.“

Rytíř se šarmantně pousmál – a ubalil si jointa.

Loulou tím vyrazil dech.

„Omluvte prosím moje zpoždění, bohužel jsem musel ještě počkat na telefonické spojení se Státy. Přítel z New Yorku potřeboval mou radu.“

Loulou visela na každém slově Desmonda FitzGeralda, který vyprávěl o svých nedávno ukončených studiích na Harvardu, při nichž mnohokrát navštívil Manhattan. Uvědomila si, že zná mnoho míst, kde byla i ona. Především si oba oblíbili galerie v East Village, takže diskutovali o mimořádných výstavách, které tam viděli. Pátrali v paměti, zda se někde náhodou neoctli ve stejnou dobu a nemohli se setkat – třeba jako hosté na vernisáži. Jeden z Desmondových nejlepších přátel byl kurátorem v Metropolitním muzeu umění a sám Desmond měl brzy nastoupit do Viktoriina a Albertova muzea v Londýně. John McKendry pracoval v sekci fotografie a Desmond bude v oddělení starožitného nábytku.

Dlouho si povídali a Loulou se divila, kolik toho dokáže sdělit cizímu člověku. Přitom ani nepostřehla, že se Camilla diskrétně vzdálila. Teprve mnohem později v noci si uvědomila, že porušila povinnosti hostitelky, protože věnovala veškerou pozornost pouze a jenom tomu, koho považovala za nejobdivuhodnějšího muže na obou březích Atlantiku.

3

Když se následujícího odpoledne probudila, převalila se v posteli na záda, rozhlédla se po pokoji a poprvé se v Londýně cítila jako doma.

Něco podobného zažila kdysi v dětství u matčina bratra, a především u jeho ženy. Pocit bezpečí a lásky. Její prázdniny během prvních let na internátní škole byly vždy úžasné – dokud se otec nepostaral, aby Marka a Annabel Birleyovy už nesměla navštěvovat. Tenhle záchvat žárlivosti samozřejmě neznamenal, že by následně převzal péči o dceru sám. Alainovou jedinou snahou bylo, aby nikdo nezaujal v jejím srdci příliš pevné místo – v žádném případě ne pevnější, než patřilo jemu. Nezískal si tím však její lásku, a na svou osamělost kvůli otcově nesmyslnému jednání nikdy nezapomněla.

Od minulého večera měla nové přátele, které jí Alain nemohl vzít. Když se loučili, většina hostů mumlala s těžkým jazykem něco v tom smyslu, že se Loulou budou revanšovat pozváním k sobě a že se znovu uvidí na té či oné koktejlové párty. Sice byli všichni opilí nebo jinak omámení, ale o upřímnosti jejich slibů nepochybovala. Nejvíce jí utkvělo v paměti staromódní políbení ruky, jímž se s ní rozloučil Desmond FitzGerald. Stál ještě cítila Knightyho rty na své kůži.

Rhodin odpolední čaj představoval pro Loulou snídani. S potěšením pozorovala spoustu květin, které byly lady Birleyové během dne doručeny. Pokojská je naaranžovala na krbové římse, příborníku a odkládacích stolcích a zdálo se, že do šedého zimního dne zavítalo jaro. „To je poděkování od mých hostů,“ vysvětlila jí babička. „Na přiložených kartičkách se všichni dárci vyjadřují pochvalně k tvému čtení.“

Loulou nepřítomně přikývla. Vlastně jí nešlo jen o to potěšit staré páprdy… Konvice byla téměř prázdná, svíčka v ohřívači dohořela, když komorník přinesl kytici zářivě žlutých růží. Předal lístek lady Birleyové a vázu položil na parapet.

„Ach!“ Rhoda si upravila brýle. „To je milé! Knight of Glin děkuje za okouzlující večer. Okouzlující – jak poetické.“ Položila lístek na stůl vedle ubrousku.

Loulou jej popadla, mrkla na něj a otráveně ho vrátila. „Desmond byl můj host! Proč děkuje jen tobě?“

„Protože má styl, mé dítě.“

„Vůbec se o mně nezmiňuje!“ Zahlodalo v ní zklamání. „Připadá mi to od něj velmi neslušné.“

„To je věc názoru.“ Rhoda se zvedla. „Mám ještě práci. Nechceš si taky najít něco smysluplého?“

*

Loulou strávila zbytek odpoledne v posteli. Listovala novým číslem magazínu Queen a britským vydáním Harper’s Bazaar. Prohlédla si fotografie mladé americké filmové herečky Sharon Tateové, která se právě vracela z Londýna z prvního natáčení s Deborah Kerrovou a Davidem Nivenem. Jaká nádherná žena! I Loulou toužila po kráse a úspěchu. Ale zdálo se jí, že osud toho všeho nadělil už tak moc její matce, že pro ni samotnou mu nic nezbylo.

Nejvíc ze všeho si však přála pozornost Desmonda FitzGeralda.

Nemusela dlouho čekat. Již příštího dne dopoledne uvěřila, že se může na sílu svých myšlenek spolehnout. Byla jí doručená jediná červená růže s malou obálkou přivázanou ke stonku. Loulou rozvázala hedvábnou mašli a vytáhla kartičku. Pod erbem vyraženým do těžkého ručního papíru bylo plnicím perem rozmáchlým písmem napsáno: „Louiso, dáme si dnes v osm hodin večeři u Hvězdy Indie? Vyzvednu tě. D.“

Že bude odpověď kladná, samo sebou předpokládal. Jeho zdvořilá přímost jí nedávala na výběr – a jinak to ani nechtěla. Možná že právě tohle jednoznačné vyjadřování charakterizuje šedesátá léta, o nichž mluvila Camilla. Nemohla si pomoct, aby si nepoložila otázku, jestli půjde s Desmondem hned do postele. Sotva ho znala, ale hlavou jí proletělo hlasité ano.

Snad aby ho lépe poznala, důkladně si prohlédla erb jeho rodiny. Kanec připravený k boji a dva dravci u normanského štítu vypadali docela agresivně. Vzpomněla si na Desmondovu dlouhou úzkou tvář, na jemné rysy kolem úst. I když svou výškou působil jako silná dobyvačná osobnost, jeho měkký pohled příkře kontrastoval s pochmurnou rodinnou kronikou.

U čaje Loulou babičce oznámila, že jde večer ven.

„Nezapomínej na svou pověst,“ připomenula jí Rhoda, „koneckonců ve společnosti už několik dní nejsi zcela neznámá. Kdo tě pozval?“

Loulou jí mlčky podala lístek, který držela v ruce a nosila jej s sebou skoro celý den.

„Ach, velmi dobře!“ pochválila ji Rhoda. „Proti tomuto pozvání nelze nic namítat. FitzGeraldovi jsou jednou z nejstarších rodin v Irsku. Mluvilo se teď o nich, když Desmondovi tu krásnou herečku… jakže se jmenovala…?“ Svraštila obočí, což zřejmě osvěžilo její paměť, protože okamžitě pokračovala: „Její otec je William Pol. Ano. Teď si vzpomínám. Jmenuje se Talitha. Zvláštní jméno, že? No, ve skutečnosti je Holanďanka, ale vyrostla tady. Takže se o nich teď mluvilo, když ji Desmondu FitzGeraldovi přebral John Paul Getty. Ale ropné impérium je pravděpodobně pro některé dívky lákavější než starý hrad v jihozápadním Irsku. Ostatně ten Getty prý vypadá skvěle.“ Svůj pohled na věc, zřejmý už z jejího posměšného tónu, stvrdila zavrtěním hlavy.

Desmond má nepochybně zálibu ve velmi atraktivních mladých ženách. Vždyť filmové hvězdy jsou vždycky krásné. Loulou se v této konkurenci cítila jako ošklivé káčátko víc než kdykoli předtím.

Přemýšlela, co na ní může Desmond vidět. Hledá trochu rozptýlení, alternativu k prázdnotě, kterou může zaplnit jedině nová přítelkyně od filmu nebo divadla? Flirtuje s ní, protože se nudí? V jejím nitru to vřelo a zároveň ji paralyzovala nejistota a vztek, protože si připadala jako náhradnice. Především nevěděla, co si vzít na schůzku na sebe, a ta otázka zaměstnávala její mysl déle, než bylo nutné. Několik hodin strávila zkoušením šatů, sukní a halenek, testovala v nových pestrých kombinacích kousky, které k sobě nepatřily, a nakonec stejně nebyla s obrazem v zrcadle spokojená. Rhoda jí vysvětlila, že Star of India je opravdu výborná renomovaná indická restaurace v luxusním South Kensingtonu, takže Loulou nakonec zvolila trochu konzervativnější verzi. Minišaty byly o něco delší a pestřejší, než předepisovala poslední móda, a k nim si obula vysoké kožené kozačky, které z jejich stylu poněkud vybočovaly. Učesala si vlasy na pěšinku uprostřed, takže polodlouhé mikádo něžně a hladce rámovalo její bledý obličej.

Když se podívala do zrcadla, nespokojeně zavrtěla hlavou. Vypadám jako nudná Britka, zhodnotila se. Nejraději by se zase převlékla – ale už nebyl čas. Zaklepala pokojská a oznámila jí, že přišel pan FitzGerald a čeká v salonu.

*

Loulou si všimla plamínků v jeho jasně modrých očích, ale příliš nevěřila, že by je zapálil její vzhled. V přítomnosti babičky působil jako vzor dokonalé noblesy z doby regentství.

Když ji vezl v kabrioletu městem ze severu na jih, byla příliš zakřiknutá a zároveň rozrušená, aby dokázala konverzovat. Desmond to asi vycítil a s vlídným klidem ji upozorňoval na zajímavá místa, kolem nichž projížděli, například na studio Abbey Road, kde nahrávali desky jak Londýnský filharmonický orchestr, tak Beatles, Cliff Richard nebo Shirley Basseyová. Před budovou, která ve žlutém světle pouličních lamp vypadala jako obytný dům, se poflakovalo pár mladých lidí, fanoušků, jejichž konečky cigaret zářily ve tmě jako světlušky za horké letní noci. Krátce poté na Edgware Road vyprávěl Desmond o mnoha Francouzích, kteří se zde usadili v 18. století. Tento exkurz do historie chápala jako laskavost projevenou francouzské větvi svého rodu. Jakoby mimochodem chtěl Desmond vědět, zda je Loulou protestantského vyznání, načež zjistili, že byli oba pokřtěni římskokatolicky. Když se to vyjasnilo, oznámil, že složení obyvatel Edgware Road se nyní změnilo a žije zde víc Arabů než hugenotů.

Pak minuli nádraží Paddington a Desmond citoval ze slavného příběhu osiřelého medvídka, kterého tady vysadili: „Paní Brownová říká, že v Londýně je každý jiný, a to znamená, že každému je dovoleno být jiný…“

„Líbí se mi, že medvídek Paddington má vždycky pod kloboukem schovaný chleba s marmeládou pro případ nouze,“ doplnila ho Loulou s úsměvem.

„A co máš pod pokrývkou hlavy ty?“ žertoval.

Zvedla ruku k turbanu, který si ještě před odchodem rychle umotala z šály. „Jen hlavu,“ smála se.

„Která je naprosto úchvatná,“ flirtoval.

Loulou pomalu ztrácela ostych a odvážila se říct o sobě trochu víc. „Když jsem byla malá, vzala mě teta Gloria Swansonová v Paříži na módní přehlídku…“

„Tvoje teta je hollywoodská hvězda Gloria Swansonová?“ přerušil ji Desmond.

„Byla nějakou dobu vdaná za bratra mého otce. Nemám ponětí, kolikátým jejím manželem byl strýc Henri, měla jich hodně.“ Desmond se přidal k jejímu smíchu, což ji potěšilo. A pocítila dokonce i trochu pýchy, že se jí podařilo zapůsobit na něj zmínkou o filmové herečce v jejich rodině, ačkoli Gloria Swansonová již patřila ke staré generaci. Poslouchal ji se zájmem a budil v ní dojem, že nemůže říct nic nepatřičného. „Tak jsme tedy spolu šly na přehlídku madame Grès a tam jsem poprvé viděla na manekýnách sametové turbany. Potom jsem se vždycky pokoušela smotat šátek jako ony.“

Bylo snadné se do něj okamžitě zamilovat. O deset let staršího Desmonda obklopovala aura vznešenosti, která jí učarovala, jakmile ho spatřila poprvé. Choval se kultivovaně, vůbec však přitom nepůsobil staromódně, ale nanejvýš příjemně distingovaně. Během jídla otevřeně mluvil o dědictví zesnulého otce, které sestávalo z titulu a hradu Glin v hrabství Limerick v jihozápadním Irsku, postaveného v 13. století, jehož park a pole však vynášely spíš jen dluhy. Rytíř nebyl milionář, ale připadal jí tím přitažlivější. Ani ona toho přece neměla o moc víc než zvučné jméno. Trochu sarkasticky dodal, že večírky, jichž je během sezony víc než dost, jsou dobrou příležitostí zadarmo se opít. Každé pozvání znamená dostat i něco k jídlu, a tak se teenageři a pokročilý dvacátník přesouvají z jedné párty na druhou. Loulou teď alespoň věděla, čím své hosty nalákala. Ale i kdyby jim šlo jen o drinky, nevadilo jí to, protože jinak by nepotkala Desmonda.

Po večeři a hodinovém rozhovoru nenásledovala návštěva klubu, jak Loulou tajně doufala. Nebyla ještě plnoletá, ale Desmond coby dospělý ji mohl vzít do deseti večer někam do baru. Odvezl ji však domů. Na cestě k babičce podotkl, že u Annabel to Loulou určitě zná. Vždyť exkluzivní noční klub patří Marku Birleyovi – Rhodinu synovi –, což vědí úplně všichni, a tak strýcův podnik nepochybně někdy navštívila, přestože tam ve svém věku ještě oficiálně nesmí.

„Právě proto jsem tam ještě nebyla,“ odpověděla a ke svému údivu se musila zachichotat. „Strýček nechce mít kvůli mně problémy. To je v pořádku. Opravdu jsem si ho zamilovala. Jako malá holka jsem k němu a tetě Annabel moc ráda jezdila na prázdniny. Bohužel to nebylo často.“

„Tvoje matka…“

„Matka nikdy neměla moc času,“ skočila mu do řeči.

„To znám. A dokonce moc dobře.“

Ze strany se na něj podívala, ale ve tmě auta rysy jeho obličeje nerozeznávala. Zněl tak smutně, že by ho nejraději objala, ale neodvážila se ani položit dlaň na jeho ruku spočívající na řadicí páce. Když přijeli k Rhodinu domu, pozvedl její prsty ke rtům. „Dobře se vyspi a brzy na shledanou, malá Loulou.“

„Dobrou noc, Desmonde.“ Uvidí se znovu, to bylo jisté a cennější než polibek na rozloučenou, který bolestně postrádala.

Počkal, až jí komorník otevře. Když vcházela do domu, slyšela za sebou zakvílení motoru.

4

Po formálním pozvání na večeři následovaly telefonáty a schůzky, dopisy a květiny, návštěvy muzeí a galerií, večery v restauracích, divadla a koncerty. Vznešený titul otevíral Desmondovi zřejmě více dveří, než by dokázalo tučné bankovní konto. Loulou bavilo pohybovat se mezi leskem horních deseti tisíc a opojením swingujícího Londýna, v němž žila středostavovská mládež. Ukázal jí přesně ten svět, po kterém toužila.

Díky dlouhým rozhovorům, které spolu Loulou a Desmond vedli, se mezi nimi rychle vytvořilo pouto. V jeho vzpomínkách se odráželo i její osamělé dětství. Desmondova egocentrická matka jako by byla dvojčetem Maxime a jeho zkušenosti s chůvami, které se o něj staraly od útlého mládí, i se střídáním škol se shodovaly s jejími. Pravděpodobně jsem chodil do více škol, než kolik sní průměrný Angličan v životě teplých večeří, tvrdil. Nějaký čas byl i na internátní škole v Etonu, kde si našel mnoho přátel, stejně jako později během studií na Harvardu. To, co vyprávěl o vztahu se spolužačkou tmavé pleti Dorothy Deanovou a o jejich společně napsaných esejích, znělo hodně skandálně. Tehdy to byly jeho první autorské zkušenosti a od té doby psal příležitostně pro noviny. Požádal Loulou, aby mu přečetla své básně. O Talithe Polové, Jane Birkinové či jiných krásných filmových herečkách se nezmiňoval, a tak se Loulouina počáteční žárlivost dočasně rozplynula v oblacích mlhy vznášejících se nad jezerem v Hyde Parku, když se tam poprvé objímali a líbali.

Kontakty se slavnými sběrateli a obchodníky umění, které také navázal na univerzitě, představovaly zase jiný příběh. Přes veškerou snahu se Desmond usedlosti v Irsku nezbavil, díky známým v Provence, ve Florencii a na Capri se mu však podařilo prodat některé cenné předměty vybrané tak chytře, aby majetek neztratil svůj lesk a zároveň bylo zajištěno jeho finanční přežití. To jí vyprávěl, když seděli v italské restauraci La Famiglia, a i přes výbornou kuchyni se do Desmondova tónu vkradla jistá melancholie. Loulou se chvilku bála, že možná nebude schopný zaplatit účet, ale po prvním leknutí brala jeho výkyvy nálad s pochopením. Kdo by si konečně přál přítele hladkého jak obal gramodesky? Jeho rohy a hrany mu dodávaly na přitažlivosti a Loulou byla nepochybně ochotná mýt za něj třeba talíře, budeli třeba.

Chodili spolu asi čtyři týdny, když se Desmond rozhodl uspořádat párty, aby představil Loulou přátelům. Bydlel v malém bytě, jehož nóbl adresa na Pont Street v Belgravii neodpovídala stavu nemovitosti. Nebyla v něm kuchyň, pouze otevřený krb. Neměl ani topení, což Desmond odbyl argumentem, že ho ani jeho předci na svém hradu nepotřebovali. Loulou si moc nedokázala představit zlatou mládež, která bude mít chuť jít se bavit do tak staromládenecky zařízeného bytu, ale už předtím se v návštěvnících večírků mýlila. V tomhle městě se zdálo být všechno možné, a tak samým vzrušením a očekáváním několik nocí sotva zamhouřila oči. Co si má vzít na sebe?

Zastavila se u stánku starého muže, který měl na hlavě ušanku. Právě takhle si představovala Rusa z carské říše. Persiánový kožich – s nepatrnými stopami po molech –, avšak pořád ještě skvostný, jí přímo učaroval. Přejela rukou po chlupech širokého liščího límce, zkoumala švy. Kvalita se zdála dobrá, hned tak se nerozpadne, až ho bude nosit. Elegantní a díky zvláštním ozdobným doplňkům neobvyklý. A hlavně ji při delším pobytu v nevytápěném bytě zahřeje. Již rozhodnutá si ho oblékla a pak se na sebe podívala do slepého zrcadla s odštípnutým rohem, které před ni obchodník postavil. Když se spatřila, veškeré pochybnosti zmizely.

5

*

6