Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Kateřina Kubalová

Lásky z nemocnice

Odpovědná redaktorka Petra Šroubek Pohlová
Sazba Radek Nahodil
Obálka Ivan Juríček
Ilustrace Adrian Macho
Korektury Vendula Perglerová

Vydala GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 098. publikaci
pod značkou Cosmopolis.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © Kateřina Kubalová, 2025
Ilustrace © Adrian Macho
© Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978-80-271-8036-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-8035-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-5815-7 (print)

KLÁRA

Pod okny houká sanitka. Zase někoho přivezli. Slyším tramvaj vcelou. Bude večeře. Už to mám vmalíku. Mým rajónem je podolská porodnice, oddělení pro riziková těhotenství. Další den mám za sebou, mumlám si pro sebe aškrtám políčko vkalendáři na nočním stolku. Jsem tu už 150 dní. Ještě několik týdnů ajdeme domů, nemůžu se dočkat. Jdeme do finále, brouku, hladím si břicho amimino vněm odpovídá kopnutím. Zdálky ke mně doléhá cinkání avrzání. Blíží se vozík sjídlem.

„Dobrý den, nechte si chutnat,“ říká mi sestra scizím přízvukem.

Jsem vpokoji sama – draze zaplacený kousek soukromí vbaráku napěchovaném lidmi. Moje království měří pár metrů čtverečných, lemují ho sněhobílé stěny ajeho dominantou je nemocniční postel, na které musím většinu dne ležet, aby se miminu nic nestalo. Zapadající říjnové slunce lechtá světle hnědý nábytek. Stolek, skříň, lednička, televize, kterou nezapínám, apár židlí pro návštěvy. Za velkým oknem je vidět kousek Vyšehradu astřechy porodnice, vjejímž nejvyšším patře jsem. Nic víc, nic míň. Už 150 dní.

„Děkuji,“ usměju se.

Sestra se usměje taky, položí na stolek upostele podnos atiše zmizí. Za půl hodiny se vrátí, popřeje mi dobrou noc aodnese ho netknutý. Na jídlo se nemůžu ani podívat. Už pěkně dlouho jsem nejedla nic jiného než banány, suché housky akukuřičné lupínky smlékem. Ještě že mě mamka zásobuje. Dojídám banán atrochu nesoustředěně listuji knihou. Dneska už mě nebaví ani to čtení. Není divu, nic jiného už dlouho dělat nemůžu, jen číst, koukat do mobilu, zkoumat všechny detaily nemocničního pokoje (tu čmouhu na stropě bych nakreslila izpaměti) aposlouchat zvuky kolem sebe. Nuda je moje nejvěrnější kámoška. Nejhorší byly první týdny. Vůbec jsem si nedokázala představit, jak to tady zvládnu. Vždycky jsem byla hodně akční, každý prostoj byl pro mě utrpením, při čekání ve frontě vsupermarketu jsem měla pocit, že umřu, ana dlouhých poradách vpráci jsem si alespoň kreslila do diáře. Anajednou nic, jen ležet ačekat, čekat aležet.

„Musíš to pro toho malého udělat. Hlavně, aby to dobře dopadlo,“ kladla mi na srdce máma.

OK, tak tedy ležím aještě dlouho budu, trochu jako živoucí inkubátor. Ainkubátor měl dneska na programu vizitu, vyšetření, oběd (kolínka somáčkou, která putovala zkuchyně do pokoje anetknutá zase zpátky), návštěva se dnes nekonala, protože měla Bohuna moc klientek („Promiň, zlato, ale zítra určitě dojdu.“), teď ještě možná dočtu další knihu aspát.

Slunce definitivně zmizelo zoblohy apokoj se pomalu noří do šera. Nemocnice pomalu utichá, ležím pohodlně rozvalená se zády podloženými polštářem ajediný pohyb, který vyvíjím, mají na starosti moje ruce – opatrně se chápou zažloutlého papíru aobracejí stránky knihy. Její vůně, směs tiskařské barvy ajemné zatuchliny stoupá kmému nosu. Jsem unavená ave slabém světle lampičky na nočním stolku se mi slova slévají do beztvarých háďat. Nechce se mi hrabat zpostele kvypínači. Spíš nechám únavu, aby mě polapila. Je ještě brzy, ale cítím, že si moje mateřstvím nakynulé tělo říká ospánek. Odkládám knížku, zhasínám lampičku achvíli se dívám do tmy. Súlevou se zavrtávám do vyhřátých peřin azavírám oči. Usínací idylka ale trvá jen chvilku. Přichází sestra anekompromisně rozsvěcí malou zářivku nade dveřmi snápisem nouzové osvětlení. Namodralé světlo rázem proměňuje pokoj ve studenou sluj, ve které zšera vystupují nemocniční kusy nábytku.

„Musí být světlo, abychom mohli vnoci kontrolovat, že jste vpořádku,“ zpražila mě sestra přísným pohledem stejně jako hned první večer, když jsem všechna světla zhasla. Těhotné asi nepotřebují kvalitně spát.

Super, mám po spánku, ale nálada na knihu je taky ta tam. Co budu dělat? Pohled mi padne na rodinné album, které mi máma minule přinesla. Prý abych měla rodinu ssebou anebyla osamělá. Hned na první stránce je velká fotka zposlední rodinné sešlosti. Přejíždím zjedné tváře na druhou. Fotili jsme se samospouští na předloňské oslavě babiččiných narozenin. To ještě nemarodila. Na fotce sedí uprostřed ašťastně se usmívá. Vlastně si ani nepamatuju, že by se někdy mračila. Ale jo, jednou jo. To když jsem jí na zahradě uchaty vyryla mátu peprnou ze záhonu. Ale copak jsem mohla za to, že rostla zrovna vmístě, kde jsem si budovala vlastní políčko? Bylo mi asi šest let anapravovat škodu mi tehdy pomáhal děda. Byl strašně vtipnej ababičce říkal Milane. Měl ji moc rád. Pár let nato umřel.

Jau, chytám se za břicho. Kopat teda umíš pořádně. No dobře, už nesmutním. Ukážu ti pradědečka alespoň na fotce, prcku.

Oblohou se koulí obří úplněk apod okny zase cinká ta tramvaj. Proč musí po nábřeží uporodnice jezdit zrovna tahle linka. Nebýt této tramvaje, všechno mohlo být úplně jinak. Takhle tady teď ležím ačučím. No nic, ty poslední týdny už tu nějak překlepu, jdeme spát.

* * *

Ráno mě probouzí sestra, která právě převzala službu. Je šest, ato tady začíná den. Ach jo, proč tak brzy. Já tak ráda spím aráno jsem úplně nemožná, navíc mi bude zase špatně.

Sočima plnýma ospalek si strkám pod paži teploměr. Za chvíli ho přijde sestra zkontrolovat.

„Je to vpořádku,“ usmívá se na mě aletí do vedlejšího pokoje. Isestry znám jako své boty (Ty jsem mimochodem už dlouho ani neviděla. Od svého příjezdu je mám ve skříni, kde trpělivě čekají na okamžik, kdy dám konečně vale bačkorám apojedu domů.) Přesně vím, jak která pracuje, jak se tváří po ránu ajak na konci vyčerpávající služby. Přesně vím, která je přísnější, která všechno ví nejlépe, které by už prospěl důchod nebo změna zaměstnání akterá ještě nestihla ztratit chuť do práce.

Lezu zpostele ajdu opatrně do koupelny, abych si vyčistila zuby. Asi bych si mohla vzít čistou noční košili, napadne mě alovím ji ve skříňce pod umyvadlem, kam mi je máma pečlivě vyskládala. Mrknu do pokoje, jestli se někdo neblíží asundávám si tu, kterou jsem měla na sobě. Studu jsem se nezbavila ani tady, kde je vaše nahé tělo jen dalším nahým tělem vřadě achodit po chodbách vmnohdy prosvítající noční košili přijde spoustě žen úplně normální. Voním knoční košili, která na rozdíl od všeho ostatního vpokoji nečpí dezinfekcí, ale máminou aviváží (jemnou, nedráždivou, strašně drahou, pro miminka) anavlékám ji na sebe. Jemná tkanina klouže po mém těle ahladí ho. Jiné dotyky jsem už dlouho necítila (dotyky lékařů nepočítám, stejně jako oni určitě také ne) anejspíš ještě dlouho nepocítím. Sama jsem to tak chtěla, tak co. Opatrně jdu zpátky kposteli. Na procházku dlouhou přesně deset kroků mi vyhrává kručení vžaludku. Mám hlad, ale na snídani musím ještě chvíli počkat. Vzbudili mě všest asnídani přinesou až vosm. Pořád mě to udivuje? Udivuje. Ještě že tu mám od včerejška suchou housku. Žmoulám ji vruce ažaludek se mi houpe hladem inevolností zároveň. Za okny se pomalu probouzí nový den. Slunce má podzimní jas, bude nádherně. Vždycky jsem se těšila, že budu chodit ulicemi vkrásných těhotenských šatech. Tady můžu dělat parádu tak akorát vnoční košili. Tuhle mi hned první týden pobytu vnemocnici přinesla Bohuna. Je sladce růžová (ta košile). Civím zokna ačekám, až se číslo na hodinách nade dveřmi přemění na vyšší.

Klap.

„Dobré ráno,“ vytrhne mě ze zamyšlení sestra se snídaní (konečně).

„Díky,“ usměju se na ni vděčně adychtivě se vrhám na podnos.

Kafe, rohlík, máslo, marmeláda. Senzace. Dneska to všechno sním aještě si dám čokoládu, kterou mi donesl táta akterou jsem se zatím bála ochutnat. Měl strašnou radost, že bude mít vnuka. Úplně jsem mu viděla na očích, jak se těší, že ho naučí lyžovat, že se spolu budou brouzdat lesem unaší chaty aprobírat chlapské záležitosti. Táta, který bude pro toho mrňouse asi jediným chlapem vblízkém okolí.

Senzace končí přesně pět minut od posledního sousta. Jsem blbá, blbá, úplně blbá. Sakra, chtěla jsem pořádnou snídani atady to mám. Až do vizity budu dřepět uzáchodové mísy adoktorka bude celá nadšená, že jsem promrzlá na kost. Zvracím atramvaj pod okny do toho posměšně cinká. Klepu se zimou anámahou. Tehdy mi taky byla zima. Byl bláznivej duben, strašně mrzlo arukavice zůstaly vté luxusní restauraci. On taky. Držím se záchodové mísy av hlavě se mi jako na filmovém plátně rozbíhají vzpomínky na večer, který všechno změnil…

Vidím sama sebe, jak stojím na refýži uMánesa. Je mi strašná zima ana tváři mě studí slzy. Je večer apouliční lampy dodávají Praze romantický ráz. Všude je spousta lidí, ale já onich vlastně ani nevím. Připadám si jako vobrovské bublině. Jako by ke mně zvenčí nedoléhaly žádné zvuky. Slyším jen hučení ve vlastní hlavě. Mám vní takový zmatek, že vůbec nevím, co si počít. Od Národního divadla se ke mně blíží tramvaj. Na displeji svítí číslo 17 ajá vím, že pokud do ní nasednu, všechno bude jinak. Bude to konec všeho, oco jsem se dlouhé měsíce marně pokoušela. Budu zase sama. Rozhlížím se kolem, jestli ho náhodou nezahlédnu. No ani omylem, nejspíš ani nezjistil, že sním vté restauraci se zlatými lustry nesedím.

Tramvaj zastavila. Přes slzy arozmazanou řasenku skoro nevidím, jestli už otevřela dveře. Naposledy se rozhlédnu, vylezu dva schůdky do vozu aschoulím se na sedačku co nejdál od všech. Sedím ahlavu mám opřenou ookno. Za ním se míhají světla večerní metropole, tulipány anarcisy vparku cukrují sněhové vločky, sotva rozpuklé květy stromů se choulí vmrazu auvnitř mojí hlavy víří myšlenky. Takže jsem to vážně udělala. Utekla jsem od něj. Jen co dořeší všechny ty super důležité telefonáty, snad si všimne, že jsem mu na stole nechala klíče od bytu, ve kterém jsem se mu snažila udělat domov. Domov, okterý asi vůbec nestál. Vidím všechny teplé večeře, čokolády schované pod polštářem, starostlivě nachystané oblečení na druhý den. To všechno teď skončilo. Já se přestěhuju zpátky knašim apak si najdu nějaký malý podnájem. Tváře mi smáčejí stále nové anové slzy, smutek abeznaděj mi úplně zatemňují mozek, takže vlastně ani nevnímám, že je něco špatně. Jako zdálky ke mně doléhají výkřiky, troubení aut acinkání tramvají jedoucích po nábřeží. Naše tramvaj jede jako šílená. Nikdo ji neřídí. Řidič leží bezvládně na zemi.

Ležel na zemi, stejně jako teď na zemi ležím já. Jsem celá prokřehlá atotálně vysílená nevolností ivzpomínkou, která mě vrátila včase.

„Ajééje!“

Do pokoje neslyšně vstoupila sestra avmžiku byla umě.

„Honem se pojďte zahřát, jste jako led,“ chrlí ze sebe, vede mě kposteli anekompromisně mě do ní ukládá. Přikrývá mě peřinou ado hrnku mi zkonvice nalévá kouřící čaj, abych se zahřála.

„Tak, už je dobře. Nepotřebujete něco podat?“

Já se trochu jako ve snách choulím pod peřinou asnažím se na rtech vykouzlit alespoň malý úsměv. Vrtím hlavou, jako že je všechno vpořádku anic dalšího nechci.

„No tak dobře, uklidní se setra.

„Bude devět, za chvíli bude vizita. Hlavně už zté postele nikam nechoďte,“ klade mi na srdce amizí ve dveřích, aby se připravila na průvod sbělostnou delegací.

„Tak jakpak se máme na samotce?“ ptá se mě ochvíli později trochu rozverně lékařka. Stojí včele celé skupinky, kterou uzavírá parta vyjukaných mediků.

„Naprostá pohoda,“ oplácím jí úsměv asnažím se nevnímat své promrzlé nohy, které se jako jediné ještě nestihly zahřát po ranním extempore na záchodě.

Mladá žena, která zná těhotenství zatím jen zknih, kouká do papírů, polohlasem dává instrukce sestrám, kontroluje mi tep isestrami pečlivě vedené údaje vlejstrech aza chvíli mizí vdalším pokoji.

„Tak jakpak se máme?“ slyším, jak se ptá, než všechny zvuky odstřihnou zavřené dveře.

Jak se tu asi můžu mít. Do porodu mi zbývá ještě pěkných pár týdnů. To znamená ještě několik desítek dnů mezi stejnými čtyřmi stěnami, vobklopení stejného nábytku, stejných lidí ivůní. Ještě desítky dní ve stejném nemocničním pokoji, za který máma platí nekřesťanské peníze. Nenechala si to vymluvit.

„Budeš mít nejlepší pokoj. Ty ito malé, musíte mít jen to nejlepší,“ trvala na svém, ostatně jako vždycky. Máma je tak trochu jako chlápek ztoho vtipu, co koná dobré skutky arve slepce přes silnici, ikdyž ten se brání, protože chtěl úplně jinam. Za pár hodin přijde. Končí jí vyučování acestou domů se tu určitě zastaví. Aměla by přijít iBohuna. Co budu do té doby dělat já? Ležet ačekat, čekat aležet. Ataky snít osvětě, kde si můžu dát normální jídlo anemusím se bát, že mi bude blbě, protože do mého břicha asi patří už jenom mimino.

„Tak, zlatíčko (Bože, proč?), pojedeme na kontrolu,“ velí po obědě, který jsem pro jistotu vynechala anahradila banánem, ode dveří sestra (zkategorie bodrá ausměvavá) ajá se poslušně přesouvám kvozíku. Musím na pravidelné kolečko kontrol. Ultrazvuk, krev atlak. Tour de nemocnice začíná. Už mi zbývá jen máchat berlou. Na ultrááázvůůůk!

„Na sváču budete zpátky,“ hlaholí sestra aspolečně projíždíme nemocniční chodbou. Na jejím konci sestra brzdí udveří do vyšetřovny. Zastávka první – tlak. Jako automat natahuji ruku, nechávám se omotat gumovým popruhem asevřít jím paži.

„Jak to děláte, že ho máte tak nízký,“ vrtí sestra hlavou, tak jako při každé společné kontrole, amotá popruh zpátky do krabičky.

„Teď vás ďobnu,“ chápe se ta dobrá žena injekční stříkačky apropichuje mi ostrou jehlou paži. Sleduji kapky krve, které se slévají do rudé záplavy ve zkumavce, lehce syknu, když sestra jehlu vytáhne apak si na rance poslušně držím vatový tamponek.

Na parapet za oknem vyšetřovny sedá holub ačučí na nás. Pak zamává křídly aje fuč. Ty se máš, ptáku jeden.

„Bestie lítavá,“ máchne směrem koknu sestra rukou apomáhá mi zvozíku na vyšetřovací křeslo.

„Tak se na to podíváme,“ zvedá se ve stejnou chvíli od stolu na druhém konci místnosti starší lékař. Má teplé ruce amilý úsměv. Kněmu chodím ráda, trochu mi připomíná dědu. Ale já vlastně klékařům chodím odjakživa raději než klékařkám. Bohuna by prý gynekologa nesnesla. Já to mám přesně naopak.

„Brr,“ otřesu se, když mi na břicho pleskne porce studeného gelu alékař po něm začne přejíždět sondou. Na obrazovce přede mnou se postupně objevují moje vlastní útroby av nich si, trochu jako příšera zvesmíru, lebedí moje dítě. Ráchá se vplodové védě aje mu nebesky.

Buch buch, buch, buch, ozývají se zpočítače za lékařovými zády pravidelné zvuky malého srdce.

Buch, buch, buch, buch, jsem tady ažiju.

„Vypadá to báječně, můžete odfrčet,“ loučí se se mnou po chvíli lékař, já se ze sebe pokouším setřít všechen gel, bodrá ausměvavá startuje vozík.

Uf. Jako bych zdolala Mount Everest. Stojím nahá ve sprše asmývám ze sebe zbytky gelu, který papírová utěrka spíš rozmatlala, než otřela aužívám si chvíli klidu.

Haló, palce na nohou, jste tam? Dlouho jsme se neviděli.

Beru si noční košili aslastně se zavrtávám do peřin. Zavírám oči. Chci si alespoň trochu odpočinout, než začne maraton návštěv.

Přesně úderem třetí hodiny vchází do místnosti Bohuna. Vystajlovaná, úsměv od ucha kuchu. Vruce nezbytný mobil.

„Usměj se, ať na Facebooku nevypadáš jako kyselá vokurka,“ nakazuje mi asama nasazuje starostlivý výraz. Mít kamarádku na oddělení rizikového těhotenství si to žádá.

„Do háje, Bohuno, dej mi pokoj. Máš pro mě ty knížky?“

„Jasně. Tašku mám kvůli tomu těžkou jako blázen.“

Zlatá Bohunka. Je to sice trochu pindulína avsadím se, že jména autorů anázvy knížek, které jsem jí napsala, vživotě neslyšela ajedinou knihou, kterou čte, je ta sobličeji, ale přinesla všechno.

Teď ze svého značkového shopperu (velká taška, kam se vejde ibochník, nebo raději sada na skin care nebo pedikúru) vytahuje jeden svazek za druhým. Rukou si přitom po zvyku zastrkuje pramen vlasů za ucho, aby jí nepřekážel. To dělá, co si pamatuju. Chodily jsme spolu na základku. Zatímco ona teď pracuje vkosmetickém salonu (amimochodem je fakt dobrá – „Ostříháš mi nehty na nohách, viď“), já pevně zakotvila vknihovně (ane, práce knihovnice fakt není jen pípání upočítače, nebo rovnání knih do polic).

„Už jsi mu to řekla?“ sonduje Bohuna azručně se potýká sprostředníčkem mojí levé nohy.

„Ne.“

„Jsi magor,“ neodpustí si Bohuna as výrazem – mám fakt divnou kámošku, mi dokončuje pedikúru.

„To na to vážně chceš zůstat sama?“

Proud jejích slov naštěstí přerušuje příchod mámy, která ověnčená taškami akelímky zautomatu vplouvá do pokoje.

„Psst,“ vrhám na Bohunu prosebný pohled.

„Ale, ahoj Bohunko, jak se vede?“ ptá se máma.

„Skvěle, paní Slámová.“

Zatímco máma rovná na stolek vedle lednice banány, kukuřičné lupínky ahousky, Bohunka ostentativně schovává kleštičky na nehty ipilník do své obří kabelky amizí do koupelny, aby se před cestou do práce upravila. Sčerstvou vrstvou rtěnky si ochvíli později obléká stylový podzimní plášť abere si svou velkou kabelu (dobře, tak shopper, Bohunko, promiň).

„Letím, za půl hodiny čekám zákaznici na nehtíky,“ volá ode dveří aposílá vzdušné polibky.

Program návštěva pokračuje, kapitola druhá – máma.

„Tak, Klárko, banány máš na tom stolku ado ledničky jsem ti dala jogurty, třeba ti udělají dobře. Máš studený nohy,“ sahá máma pod peřinu, jako by mi bylo pět.

„Není ti zima?“

„Je mi dobře, mami. Jak se má táta?“

„Ale, copak se od něj člověk něco dozví?“ Mávne rukou apřerovnává mi věci ve skříňce.

„Dej si tu čokoládu, než ti úplně vystydne.“

Sedíme apijeme horkou čokoládu zautomatu vpřízemí. Svůj prázdný kelímek máma poctivě odnáší do tříděného odpadu na chodbě apak vítězoslavně loví vkabelce.

„Trádáá,“ předává mi slavnostně prťavou miminkovskou čepičku jako zcukrkandlu. Odkládám svou nedopitou čokoládu aberu tu pidikrásu do ruky. Je fakt boží.

„Děkuju, mami.“

„Ale prosím tě, Klárko, nezapomeň doktorovi na další kontrole říct, že budeš mít porodní plán aže nechceš, aby miminko hned odnesli,“ chrlí ze sebe máma acpe si do tašky oblečení na vyprání. „Teď jsem otom zrovna četla článek apro dítě je to to nejlepší, když může být hned po porodu smámou. Jo auž jsem si zaplatila poplatek za pobyt uporodu.“

„Co?“ hlesnu udiveně.

„No, nemůžeš tam být přece sama apan otec tu přece nebude,“ ucedí trochu kysele. „Tak tam budu já avšechno spolu zvládneme,“ chytá mě za ruku ave mně se všechno začíná vařit. Máma to myslí dobře, ale někdy mám pocit, že mě svou láskou udusí. Na jazyk se mi hrnou slova, která statečně polykám, abych jí neublížila. Nádech, výdech. Příval emocí topím posledním lokem přeslazené čokolády ave snaze schovat ipřípadnou nelibost vočích je zavírám apředstírám, že mi ta sladká břečka chutná.

Máma vedle mě dál rozvíjí teorie ošťastném porodu, které si pročítá tak nějak místo mě, pak spocitem uspokojení kontroluje, že vmém kelímku opravdu nic nezbylo aznovu chvátá na chodbu ke koši.

Naposledy prohlíží celý pokoj apřesně ve chvíli, kdy se čísla na hodinách srovnají do zástupu za číslovkou 17, bere tašky amíří ke dveřím.

„Tak papapa, musím utíkat domů, čeká tam na mě hromada prádla,“ pusinkuje mě apádí pryč. Byla tu se mnou, ale vlastně nebyla.

Ležím vposteli azírám do stropu. Nechci ji mít uporodu, nechci, aby mi každou chvíli strkala pod nos kelímek svodou, nechci, aby kontrolovala, jestli nemám studené nohy amudrovala před doktory. Copak nemůže už jednou respektovat, že jsem dospělá achci si dělat věci po svém?

Škvrně vbřiše kope. Asi ho ta návštěva rozhodila stejně jako mě. Pomalu se šourám do koupelny, abych si obličej pláchla studenou vodou. Je to oněco lepší.

„Večeře! Šup do pelechu,“ přistižena bodrou aveselou.

Poslušně lezu do peřin apo malých soustech jím suchý rohlík. Na tavený sýr si netroufám. Sestra se zatím dívá, jestli mám všechno potřebné, apro dnešek se loučí. Za chvíli ji vystřídá noční směna. Tento týden je to moudrá azkušená („Já už tu pracuju dvacet let aněco otom vím.“).

Dojídám rohlík aopatrně přesouvám podnos se zbytkem večeře na noční stolek. Sotva se na něj vedle hromady knih od Bohunky vejde. Přečtu si něco? Beru do rukou jednu po druhé, ale ani do jedné znich se mi dneska nechce pouštět. Mrknu zase na to album? Ale jo, třeba tam bude ipraděda, škvrně.

Listuju stránkami. Svatební fotka mámy státou, máma skočárkem, máma ulabutí na pouti (na ty jsem se ale mohla koukat jen ze země, vznést se do výšky na něčem tak vachrlatém by totiž mohlo být nebezpečné), svatební fotky tety Hedviky ajá vohavné sukni apříšerné halence spuntíky („To jsme ti vybrali sbabičkou, skvěle se pro tebe hodí.“), já poprvé na kole (rozbila jsem si koleno amáma se strašně zlobila na tátu, že mě pustil), já smámou as tátou na dovolené, kam jsem strašně nechtěla jet, protože všechny kamarádky jely na tábor („Klárko, já tě sneznámými lidi prostě nikam nepustím. Kdyby se ti něco stalo, nikdy bych si to neodpustila. Je to pro tvoje dobro, chápeš?“) Nechápu, najednou to nechápu. Vidím na těch fotkách něco jiného než dřív? Vnitřně se vztekám asnažím se zaplašit myšlenku, která se dere na povrch. Když dusí mámina péče mě, nemohla jsem já svou péčí dusit jeho?

Usínám av hlavě mám zmatek.

* * *

Je zase ráno amě zase probouzí cinkání tramvaje. Cítím se jako zmlácená. Stěhotným břichem toho člověk moc nenaspí. Já se tak těším, až se budu moct zase rozvalit na břiše, ane se jen mačkat na boku nebo opatrně ležet na zádech, aby mě nechytla křeč do nohu.

Moudrá azkušená odešla domů hned po tom, co mi vpokoji všest ráno vyvětrala, abych měla dost čerstvého vzduchu (dolézt ktomu oknu, abych ho hned po jejím odchodu zase zavřela anezmrzla, mi dalo fakt docela práci), teplotu mám změřenou, bodrá ausměvavá se vyspala do růžova ak snídani mi přidala ještě kompliment, jak mi to sluší (tak jasně).

„Cože, jaké děťátko?“ nechápala jsem.

Prásk.