Přeložila Petra Ben-Ari

This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

HUMAN ACTS

Copyright © Han Kang 2014

Translation © Petra Ben-Ari, 2018

This book was originally published in Korean as 소년이 온다 in 2014 by Changbi Publishers, Inc.

ISBN 978-80-207-2286-7

1
Ptáče

Zdá se, že se co nevidět spustí déšť.

Nahlas si pro sebe zamumláš:

„Jestli se teď vážně rozprší… co pak?“

Pootevřeš oči, aby víčka oddálila jen úzká průrva, a podíváš se na jinany rostoucí před úřadem provinční správy. Jako by se mezi chvějícími větvemi měl každou chvíli zhmotnit neviditelný vítr. Jako by dešťové kapky, mající zatím podobu par rozptýlených v povětří, měly najednou zkapalnět a snést se nad tvoji hlavu, zářící jako průsvitné drahokamy.

Otevřeš oči dokořán. Obrysy jinanů se zdají ještě rozostřenější než před chvílí, kdys je pozoroval jen škvírami mezi víčky. Neměl by sis snad pořídit brýle? Náhle se ti vybaví zamračený obličej tvého bratra, orámovaný brýlemi s hranatými kostěnými obroučkami tmavé barvy. Jeho tvář však vzápětí pohltí výkřiky a potlesk, doléhající sem od kašny. Vzpomínáš ještě, jak si bratr v létě často stěžoval, že mu brýle sjíždějí ze zpoceného nosu, v zimě zase, že jakmile vkročí do místnosti, sklíčka se mu zamlží a nic nevidí. Snad kdyby se ti zrak dál nezhoršoval, měl bys ještě naději, že se brýlím vyhneš.

„Poslechni, dokud ti to řikám po dobrym. Okamžitě poď domu!“

Pohodíš hlavou, abys z ní slova rozhněvaného bratra vytřásl. Nasloucháš jasnému hlasu mladé ženy svírající mikrofon, který rezonuje z reproduktorů před kašnou. Sedíš na schodech vedoucích ke vchodu do městského sportovního střediska Sangmugwan a kašnu odtud nevidíš. Kdybys chtěl smuteční obřad alespoň zpovzdálí pozorovat, musel by ses zvednout a budovu střediska obejít zprava. Jenomže to vůbec nemáš v úmyslu. Sedíš a soustředíš se na hlas mladé ženy.

„Vážení přítomní, naše nejmilovanější právě přivezli z nemocnice Červeného kříže, kde byla jejich těla uložena do rakví.“ Žena u mikrofonu začíná jako první zpívat hymnu. Její hlas vzápětí splyne se sborem několika tisíců shromážděných. Zpěv se vrství a roste jako tisícimetrová věž. K melodii, která graduje ponurým crescendem a pak zase zvolna a přitom nezadržitelně slábne, se tichým hlasem přidáváš i ty.

Když ses ráno zeptal Činsua: „A kolik je těch mrtvých, které dnes mají z nemocnice přivézt?“, dostalo se ti strohé odpovědi:

„Tak třicet.“ Zatímco tíživý refrén písně střídavě sílí a utichá, třicet rakví je postupně snášeno z nákladního auta. Hromadí se před kašnou hned vedle dalších osmadvaceti rakví, které jste tam ráno s ostatními dobrovolníky přemístili z tělocvičny.

Mezi třiaosmdesáti mrtvými, kteří v Sangmugwanu spočinuli v rakvích, jich do včerejška bylo dvacet šest, co dosud neprošli smutečním obřadem. Ovšem večer se na poslední chvíli podařilo identifikovat ještě dvě mrtvá těla, a tak byla také spěšně uložena do rakví, aby mohla být přidána k původním šestadvaceti. Tím se počet rakví připravených ke smutečnímu obřadu zvedl na dvacet osm. Dopsal sis dvě nová jména spolu s čísly rakví do zápisníku, celý seznam jsi uzavřel dlouhou svorkou a k té připojil poznámku „Společný smuteční obřad č. 3“. Dával sis na zápisech záležet, protože ti Činsu zdůrazňoval, jak je důležité všechno náležitě zaznamenávat, aby se nestalo, že budou stejné rakve vypraveny na smuteční obřad dvakrát. Chtěl ses alespoň tentokrát obřadu zúčastnit, ale Činsu ti nakázal, abys zůstal v Sangmugwanu.

„Co kdyby mezitím někdo přišel. Počkej tady a dávej pozor.“ Všichni ostatní, co s tebou v Sangmugwanu dobrovolničili, odešli na obřad. Za procesím rakví se klikatil průvod pozůstalých, kteří u zemřelých probděli několik nocí za sebou. Kráčeli mátožnou chůzí jako hadrové loutky, s černou stuhou připnutou na levé straně hrudi. Řekl jsi Unsuk, která zůstala v tělocvičně jako poslední, aby už taky šla, že ti to nevadí. Pousmála se a pod horním rtem jí vykoukly poněkud přečnívající špičáky. Díky těm rozverným zubům jsi pokaždé, když se Unsuk usmála, viděl v jejím výrazu cosi rozpustile hravého, přestože se třeba usmívala strojeně, ve snaze zakrýt rozpaky či pocit viny.

„Půjdu se podívat jenom na začátek a hned se vrátím.“

Zůstal jsi v Sangmugwanu sám a posadil ses na schodiště před vchodem. Zápisník, jehož obálku jsi z obou stran vyztužil černou lepenkou, sis položil na kolena. Přes tkaninu světle modrých tepláků k tobě pronikl chlad betonového schodiště. Knoflíky maskáčové bundy z branného výcviku sis zapnul až ke krku a ruce sis pevně založil před tělem.

Zazpíváš první verš z refrénu hymny: „Tři tisíce li nádherných hor a vod zkrášlí ibišku květ,“ a najednou se zarazíš. Nádherných hor a vod, zopakuješ si pro sebe a v mysli ti vytane znak rjo ze slova nádherný, jak ses ho naučil v hodinách čínského písma. Znak, který čítá velké množství tahů a který bys už sotva dokázal zpaměti správně napsat. Znamená to „hory a vody plné nádherných květin“ nebo „hory a vody nádherné jako květ“? Tahy znaku se náhle pokryjí šlahouny slézu, jaké u zahradní zdi domku tvých rodičů dorůstají v létě tak vysoko, že o mnoho přesahují tvou hlavu. Dlouhé a tuhé stonky, z nichž vyráží četná poupata, otvírající se do květů velkých jako porcelánová miska, bílých jako lněné plátno. Zavřeš oči, aby sis tu představu vykreslil co možná nejživěji. Když pak zas oči trochu pootevřeš, škvírou mezi víčky vidíš jinany před provinční správou, které se stejně jako před chvílí komíhají ve větru. Zatím z nebe nespadla ani kapka deště.

Hymna už skončila, ale zdá se, že všechny rakve nebyly dosud sneseny. Ze šumícího davu je možné tu a tam zaslechnout nářek a bědování. Žena u mikrofonu, snad aby získala trochu času, začíná zpívat Arirang.

Žes mohl, milý můj, jít a mě se vzdáti,

než ujdeš deset li, nohy ti bolest schvátí.

Píseň končí. Žena u mikrofonu využije toho, že se nářek utišil, a vyzývá přítomné: „Věnujme tichou vzpomínku našim milovaným, kteří nás předčasně opustili.“

Když hluk několikatisícového shromáždění najednou umlkne, zapůsobí na tebe mocné ticho, které se kolem tebe v tu chvíli rozhostí. Místo tiché vzpomínky vstaneš, zápisník si zasuneš do podpaží a vykročíš směrem ke dveřím do Sangmugwanu, které zůstaly napůl otevřené. Z kapsy u tepláků vytáhneš roušku a nasadíš si ji přes nos a ústa.

Kolik už jsme tu přitom spálili svíček. Zbytečně!

Zatímco vcházíš do sportovní haly, snažíš se všudypřítomný zápach nevnímat. Když je zataženo, panuje uvnitř po celý den příšeří podobné světlu za pozdního odpoledne. Blízko hlavního vchodu jsou pečlivě srovnané rakve, které už prošly smutečním obřadem. Pod širokým oknem leží třicet dva mrtvých přikrytých bílým bavlněným suknem, ke kterým se zatím žádná rodina nepřihlásila a nebylo tudíž možné je do rakví uložit. U hlavy každého nebožtíka hoří po jedné svíčce, upevněné v hrdle prázdné lahve od limonády.

Přejdeš od vchodu ke vzdálenému konci hlavní haly. Vidíš podlouhlé obrysy sedmi postav složených v rohu místnosti. Bílé sukno nezakrývá jen těla, ale celé postavy až po temeno hlavy. Jen když se někdo přijde ptát po dítěti nebo mladé dívce, na okamžik sukno nadzdvihneš, aby si příchozí mohl prohlédnout obličej. Jinak je pohled na ně příliš nesnesitelný.

Z těch sedmi mrtvol je v nejhorším stavu ta docela na kraji, úplně v rohu. Když jsi ji viděl poprvé, podobala se mladému děvčeti, snad ani ne osmnáctiletému, ale jak se rozkladem tělo postupně nafouklo, dosáhla rozměrů dospělého muže. Pokaždé, když se někdo přijde ptát na dceru nebo mladší sestru a ty sukno odkryješ, zaskočí tě, s jakou rychlostí se mrtvá tkáň rozkládá. Od čela přes levé oko a levou lícní kost se přes hrudník až k levému boku táhnou četná bodná zranění od bajonetu, kterými prosvítá maso. Na pravé straně hlavy je lebka promáčklá, zřejmě po úderu holí, a v rozšklebené prohlubni zeje mozková tkáň. Hniloba nejdřív ze všeho zachvátila právě ty nejviditelnější rány. Pak začaly tlít podlitiny na zhmožděném trupu. Prsty u nohou, jejichž nehty jsou nalakované jemně zbarveným průsvitným lakem, zůstaly čisté a neporušené, nicméně s přibývajícím časem i ony zduřely, takže jsou silné jako oddenky zázvoru, a jejich barva dostává tmavě fialový nádech. Plisovaná sukně se vzorem drobných puntíků, původně padající až na lýtka, nyní nezakrývá ani napuchlá kolena.

Vrátíš se k hlavnímu vchodu. Jakmile z krabice pod stolkem vytáhneš novou svíčku, pokračuješ zpět k mrtvolám na opačném konci haly. Bavlněný knot přiblížíš k čadícímu plamínku dohořívajícího pahýlu svíčky u hlavy jednoho z těl. Jakmile knot vzplane, sfoukneš staré světlo a opatrně, aby ses nespálil, pahýl svíčky vytáhneš z hrdla skleněné lahve. Na stejné místo pak upevníš právě zapálenou novou svíčku.

Zatímco v jedné ruce žmouláš ještě teplý vosk z dohořelé svíce, skloníš se nad plamenem nové svíčky. Díváš se přímo do jejího jasného světla a přitom se snažíš ovládnout nevolnost z mrtvolného puchu, který tě dráždí tak nesnesitelně, až máš pocit, že se ti z nosu musí spustit krev. Na okrajích plamene se mihotá průsvitná slupka, ta, která má čistit vzduch a spalovat zápach. Uvnitř žhne oranžově zářící oheň a svým plápolavým tancem ti jitří oči. Nakonec se podíváš do samotného jádra plamene, namodralého středu objímajícího knot, pulzujícího uprostřed jako srdce.

Nedokážeš už dál zápach snášet a narovnáš se. Rozhlédneš se po zšeřelé místnosti a zadíváš se postupně do plamenů všech svíček hořících u hlav mrtvých těl. Jako by to byly zřítelnice netečných očí.

„Když člověk zemře, co se stane s jeho duší?“ napadne tě najednou. „Jak dlouho asi zůstává v blízkosti svého dřívějšího těla?“

Kráčíš ke vchodu a pozorně se rozhlížíš, zda nenajdeš ještě nějakou dohořívající svíčku, kterou by bylo třeba vyměnit.

Když se živý dívá na mrtvého, nedívá se spolu s ním i duše nebožtíka, která mu stojí po boku?

Těsně předtím, než halu opustíš, se ohlédneš zpět. Ale žádná duše tam není. Jen mlčky odpočívající těla a příšerný mrtvolný puch.

Původně se těla nesvážela do Sangmugwanu, ale shromažďovala se na chodbě oddělení pro občanské záležitosti v budově provinční správy. Když jsi tam poprvé zavítal, zůstal jsi zaraženě civět na dvě dívky, obě o něco starší než ty, z nichž jedna byla oblečená normálně a druhá na sobě měla letní uniformu se širokým límcem, jakou nosily žačky místní střední dívčí školy. Zkrvavené obličeje otíraly vlhkým ručníkem a křečovitě ztuhlé paže se pokoušely natahovat a rovnat podél mrtvých těl.

„Co tu chceš?“ zeptala se tě dívka ve školní uniformě poté, co k tobě zvedla hlavu a obličejovou roušku si stáhla pod bradu. Kulaté oči, trochu vystupující z profilu tváře, dodávaly jejímu výrazu roztomilý dívčí půvab. Vlasy měla zapletené do dvou copánků, ze kterých na skráních utíkalo množství nepoddajných kadeří. Ty se jí teď přilepily na spánky a čelo zbrocené potem.

Spustil jsi ruku, kterou sis chránil nos před dráždivým zápachem krve, a odpověděl jsi: „Hledám kamaráda.“

„Měl sem za tebou přijít?“

„Ne, to ne, říkal jsem si, jestli mezi těmi těly tady…“

„Tak si je prohlédni.“

Procházíš podél stěny chodby a postupně upíráš zrak na tváře a těla mrtvých, kterých tu leží víc než dvacet. Aby ses přesvědčil, zda je ti nebožtík povědomý, musíš si ho důkladně prohlédnout, ale protože se nedokážeš příliš dlouho soustředit, co chvíli zavíráš oči.

Druhá dívka, která má na sobě světle zelenkavou blůzu s rukávy vyhrnutými až nad lokty, se narovná v pase a zeptá se tě: „Není tu?“ Zpočátku ti sice připadalo, že budou se středoškolačkou stejně staré, ale když si teď stáhla roušku z obličeje, poznal jsi, že jí musí být přes dvacet. Díky svým bezkrevným tvářím, mírně zažloutlé pokožce a štíhlému krku vypadá trochu neduživě. Ovšem oči jí jiskří duchapřítomností a sebevědomím. I hlas má pevný.

„Není.“

„Márnice v Čonnamské univerzitní nemocnici a v nemocnici Červeného kříže jsi už prohledal?“

„Ano.“

„A co je s jeho rodiči, že ho hledáš zrovna ty?“

„Zůstal mu jen otec a ten pracuje až v Tedžonu. Jsme spolužáci, on a jeho sestra si v našem přístavku pronajímali pokoj.“

„Mimo město se pořád ještě nedá dovolat, viď?“

„Nedá, několikrát jsem to dneska zkoušel.“

„A kde je kamarádova sestra?“

„Ta se od pondělka nevrátila domů, tak jsme se ji já a můj kamarád vydali hledat. Ale včera mi jeden strýc ze sousedství říkal, že když vojáci na náměstí spustili střelbu, zahlédl, jak kamaráda trefili.“

Vtom se do hovoru vmísí středoškolačka, aniž by zvedla hlavu.

„Není náhodou jenom raněný a neleží někde v nemocnici?“

Zavrtíš hlavou a odpovíš: „Kdyby to tak bylo, už by se nám dovolal. Musí vědět, že si o něj doma děláme starosti.“

Znovu promluvila dívka v zelenkavé blůze.

„Přijď se sem podívat za pár dní. Prý sem odteď budou posílat všechny mrtvé. V márnicích už není místo, zastřelení přibývají příliš rychle.“

Středoškolačka otřela vlhkým ručníkem obličej mladého muže, kterému bajonet prořízl hrdlo tak, že rudý patrový čípek vyčníval z rány ven. Dlaní mu zatlačila nepřítomně vytřeštěné oči, pak ručník vymáchala v kyblíku a vší silou vyždímala. Krví zbarvená voda crčela proudem zpět do kýble a trochu jí vyšplíchlo i na podlahu. Dívka v zelenkavé blůze kyblík popadla do ruky a zatímco ho zvedala ze země, pronesla:

„Hele, jestli máš čas, nechtěl bys nám trochu pomoct? Jenom dneska. Chybí nám lidi. Není to nic složitého… Stačí, když támhle to sukno nařežeš na kusy a přikryješ jím tahle těla. A když přijde někdo hledat své blízké – tak jako ses tu objevil ty –, budeš je zas jedno po druhém odkrývat, aby si dobře prohlédli i oblečení a postavu, protože jenom podle obličeje, kde se maso rychle rozkládá, kolikrát nic nepoznají.“

Od toho dne ses stal jedním z nich. Jak jsi předpokládal, Unsuk byla žačkou Střední dívčí školy Jannie Speerové, kde byla v té době zapsaná do třetího ročníku. Dívka v zelenkavé blůze s vykasanými rukávy se jmenovala Sondžu. Vyprávěla ti, že pracovala jako šička v jedné textilní dílně na Čchungdžongno, hlavní obchodní třídě v Kwangdžu, kde se vyráběly moderní oděvy podle západních střihů, ale protože se majitel rozhodl odejít z města se synem, který musel uprchnout z vysoké školy a ukrýt se u příbuzných na venkově, přišla najednou o práci. S Unsuk se poznaly v Čonnamské univerzitní nemocnici, kam ve stejný den přišly darovat krev. Z vysílání veřejného rozhlasu se totiž dozvěděly, že je krve nedostatek a lidé bez včasné infúze umírají. V nemocnici zase slyšely, že provinční správa, kterou teď převzali do rukou zástupci občanského hnutí, potřebuje každého dobrovolníka. Tak se sem rovnou z nemocnice společně vypravily a v nastalém zmatku jim byla přidělena péče o mrtvé.

Na základní škole, kde se zasedací pořádek určoval podle tělesné výšky, jsi vždycky seděl v lavici docela vepředu. Teprve letos na jaře, krátce poté, cos nastoupil do deváté třídy, se u tebe začala projevovat puberta, hlas ti trochu zhrubl a spolu s tím ses i o pěkný kus vytáhl. Přesto jsi stále ještě nevypadal na svůj věk. Činsu, který dorazil z krizového štábu, se na tebe podíval a překvapeně vyhrknul:

„Vždyť ti není ani dvanáct! Tohle není práce pro děti, koukej mazat domů.“

Dlouhé řasy a zřetelně vykreslené linie očních víček propůjčovaly jeho pravidelné tváři určitou ženskost. Studoval na vysoké škole v Soulu, jenomže teď, co byly školy zavřené, mu nezbylo než se vrátit domů do Kwangdžu.

„Chodím do devítky. A práce tady pro mě není těžká.“

Nepřeháněl jsi. Nic těžkého jsi nedělal. Sondžu s Unsuk připravovaly desky z překližky nebo polystyrénu, potahovaly je igelitem a pokládaly na ně mrtvá těla. Obličej a krk omyly vlhkým ručníkem, zcuchané vlasy upravily hřebenem a tělo zabalily do průsvitné fólie, aby se zápach nešířil tak rychle. Ty sis mezitím do zápisníku poznamenal pohlaví a přibližný věk, spolu s typem oblečení a bot, které měl mrtvý na sobě. Každému nebožtíkovi jsi přidělil číslo. Stejnou číslici jsi napsal na útržek hrubého papíru a ten jsi mrtvému přišpendlil na hruď. Pak jsi tělo zakryl až ke krku bílým suknem a Sondžu s Unsuk ti pomohly mrtvého odtáhnout ke stěně. Věčně zaneprázdněný Činsu tě někdy doběhl i vícekrát za den, aby si údaje z tvého zápisníku přepsal na informační plakáty, které potom vyvěšoval u vchodu provinční správy. Když se dostavili pozůstalí, protože buď vývěsku sami četli nebo se o ní dozvěděli od jiných, odkryl jsi na okamžik sukno, aby si mrtvého prohlédli. Pokud poznali hledaného, na chvíli jsi ustoupil stranou, abys jim dal čas mrtvého oplakat. Těla se upravovala jen velmi zběžně, pouze do té míry, aby nepůsobila příliš znepokojivým dojmem. Zbývalo tedy na pozůstalých, aby mrtvého náležitě omyli, do nosu a uší mu vložili smotky vaty a převlékli ho do čistých šatů. Jakmile se toto jednoduché zaopatření skončilo, tělo bylo uloženo do rakve a převezeno do Sangmugwanu. Tvým nejdůležitějším úkolem bylo zaznamenávání všech náležitostí do zápisníku.

Jedna věc ti v celém procesu nedávala smysl. Na krátkém neoficiálním obřadu, který následoval po uložení do rakve, pozůstalí zpívali státní hymnu. Zvláštní bylo i to, že na rakev nikdy nezapomněli rozprostřít vlajku a několikrát ji omotat motouzem. Proč lidem zastřeleným armádou zpívají jejich blízcí státní hymnu? Proč jejich rakev halí do vlajky? Copak je nezabila vlastní země?

Když ses na to jednou opatrně zeptal Unsuk, vytřeštila své kulaté oči, takže se zdály ještě větší.

„Přece víš, že se armáda vzbouřila a snaží se dostat k moci. Sám jsi to viděl. Za bílého dne mlátili bezbranné lidi obušky, bodali je bajonety, ale když to nikam nevedlo, začali střílet. Dostali k tomu rozkaz ze shora. Jak můžeš říct, že pár vojáků je celá země?“

Zmateně jsi naslouchal, jako bys dostal odpověď na docela jinou otázku. Ten den se podařilo identifikovat nebývale vysoký počet mrtvých, proto se nebožtíci museli ukládat do rakví hned na několika místech v chodbě zároveň. Zatímco se mezi vzlykotem rozeznívaly hlasy zpívající stejnou melodii, jednot-

livé sloky o sebe narážely jako věty nekonečného kánonu a vytvářely prchavou disonanci, kterou jsi hltal se zatajeným dechem. Jako bys doufal, že se tím dopátráš toho, co pro tebe znamená tvá země.

Druhý den ráno jsi s dívkami přesunul několik nejvíce zapáchajících těl na venkovní prostranství sousedící s oddělením občanských záležitostí. Nově přivážené mrtvoly už totiž nebylo kam dávat. Činsu, který k vám jako obvykle přispěchal z krizového štábu, se překvapeně zeptal:

„Co chcete dělat, když začne pršet?“

Jeho bezradný pohled bloumal spojovací chodbou, kde nebylo pro mrtvá těla kam šlápnout. Sondžu si sejmula roušku a řekla:

„Je to tu moc stísněné, nedá se nic dělat. A až nám večer přivezou další mrtvé, co potom? Co třeba sportovní hala v Sangmugwanu? Tam by se místo nenašlo?“

Neuběhla ani hodina, když k vám dorazili čtyři muži, které Činsu poslal. Zřejmě je stáhl z některé hlídky, protože měli přes rameno hozenou pušku a na hlavě přilbu s mřížkovým hledím, jaké zůstaly po pořádkových jednotkách. Zatímco vršili všechna těla – ta v chodbě i ta, která jste vynesli ven – na korbu nákladního auta, ty, Sondžu a Unsuk jste posbírali své věci. Poté, co náklaďák odjel, jste se pomalu vydali směrem k Sangmugwanu. V řadě za sebou jste vykračovali slunečným ránem. Když jsi procházel pod nevysokými jinany, bezmyšlenkovitě jsi jednou rukou chňapl po nízké větvi, která tě pošimrala na okraji čela.

Unsuk kráčela v čele a vešla do Sangmugwanu jako první. Jakmile jsi za ní vstoupil do dveří, uviděls, jak v ruce žmoulá bavlněné rukavice plné začernalých skvrn od krve a zaraženě se rozhlíží po sportovní hale, kterou plnily nespočetné rakve. Sondžu, která dorazila jako poslední, udělala krok směrem před tebe, a zatímco si čelenkou ze složeného šátku stahovala po ramena sahající vlasy, pronesla:

„Jak jsme je sem posílali po troškách, tak mi to nedocházelo… Když je teď vidím na jednom místě, je jich fakt hodně.“

Podíváš se směrem k truchlícím. Sedí na zemi v úzkém kruhu. Na rakvích, o které pečují, jsou v rámečku vystaveny portréty zemřelých. U hlavy jedné z rakví stojí vyrovnané dvě lahve od fanty. V jedné je zasunutý svazek bílých lučních květů, v druhé je upevněná zapálená svíčka.

Ten den večer ses zeptal Činsua, jestli by ti nemohl opatřit krabici svíček. Horlivě přitakal:

„Máš pravdu, když uvnitř zapálíme svíčky, pomůže nám to zbavit se toho zápachu.“

Ať už bylo potřeba cokoliv – sukno, dřevěné rakve, papírové ústřižky nebo vlajky –, Činsu si to poznamenal do bločku a nejpozději druhý den žádanou věc obstaral. Každý den ráno obcházel tržnice Tein a Jangdong, a když se stalo, že tam nepochodil, vydal se do města do malých truhlářských dílen, prodejen pohřebnických pomůcek nebo galanterního zboží, odkud nikdy neodešel s prázdnou. Ze sbírky uspořádané na veřejném zasedání stále zbývala značná částka, a když prodejci řekl, že nakupuje pro provinční správu, dostal zboží levně, případně docela zadarmo, takže s penězi nebyly žádné větší potíže. Tak to aspoň tvrdil Sondžu. Horší bylo, že ve městě už úplně došly rakve, proto musel co nejrychleji skoupit dřevotřískové desky, které byly dosud k mání, a objednat další rakve u truhláře.

To ráno, kdy se za tebou Činsu zastavil, aby ti předal pět krabic po padesáti svíčkách a balení zápalek, jsi prohledal každý kout v budově provinční správy ve snaze posbírat co nejvíc lahví, které by ti posloužily jako svícny. Pak ses postavil ke stolku u vchodu v hlavní hale Sangmugwanu, zažíhal jednu svíčku po druhé a upevňoval je do skleněných hrdel. Připravené svíčky si rozebírali truchlící a nosili je k rakvím. A protože svíček bylo dostatek, jejich světlo zazářilo i u rakví, které zrovna nikdo neoplakával, i u mrtvých těl, která zatím nebyla do rakví uložena.

V Sangmugwanu byl umístěn společný oltář pro zemřelé. Každé ráno sem přibývaly nové rakve. Byli v nich ti, kteří nezemřeli hned, ale až poté, co byli odvezeni do nemocnice. Pozůstalí s tvářemi lesknoucími se proudy potu a slz před sebou tlačili vozík s naloženou rakví, zatímco tys přesouval ostatní rakve a zmenšoval mezi nimi mezery, abys udělal nově příchozím místo.

Večer pro změnu přiváželi těla těch, co byli vojáky zastřeleni při střetech na předměstí. Zemřeli buď okamžitě po zásahu, anebo byli těžce ranění a nepřežili převoz na pohotovost. Mnozí z nich byli po smrti jen krátce a pohled na ně byl obzvlášť hrůzný. Stávalo se, že když se Unsuk pokoušela nasoukat zpátky do rozpáraného břicha nekonečně se vinoucí průsvitná střeva, musela najednou všeho nechat a vyběhnout z haly ven, aby se vyzvracela. Sondžu, které se zase často spouštěla krev z nosu, čas od času zaklonila hlavu, přes roušku si tiskla kořen nosu a hodnou chvíli nepřítomně zírala do stropu.

V porovnání s nimi jsi skutečně nedělal nic těžkého. Stejně jako předtím sis do zápisníku zaznamenával datum, čas a popis mrtvého člověka. Sukno sis dopředu stříhal na přiměřeně velké kusy a papírové útržky sis napichoval na špendlíky, abys je měl připravené, až na ně budeš potřebovat napsat číslo. Často jsi musel postrkovat zatím neidentifikovaná těla více k sobě a zmenšovat mezery mezi rakvemi, abys udělal místo mrtvým, kteří do haly každý den proudili v nezmenšujících se počtech. Jedné noci, když bylo mrtvých nečekaně mnoho, jsi už neměl ani čas, ani prostor na další improvizaci a nezbývalo ti než zpřeházené rakve srazit k sobě tak, že přiléhaly těsně jedna na druhou. Když ses pak oné noci bezděčně zadíval na všechny ty mrtvé, kteří plnili každý kout rozměrného sálu, pomyslel sis najednou, že se podobají účastníkům neplánované manifestace, svolané právě sem. Demonstranti, kteří nemůžou pozvednout hlas, kteří se nemůžou pohnout, kteří se nemůžou chytit za ruce. Demonstranti vydávající příšerný zápach. Se zápisníkem zastrčeným v podpaží jsi rychlým krokem přecházel tam a zpět mezi shromážděnými.

Tak rozprší se nakonec, nebo ne? pomyslíš si, když vyjdeš ze smradem zamořené haly ven a zhluboka se nadechneš čerstvého vzduchu. Vykročíš směrem k zadnímu dvorku, kde bys zápachu snad mohl uniknout docela, ale na rohu budovy se zarazíš, protože tě napadne, že nesmíš odejít příliš daleko. Slyšíš hlas mladého muže, který převzal mikrofon.

„Nemůžeme jen tak uposlechnout jejich výzvy – okamžitě složit zbraně a vzdát se. Nejprve nám musí vrátit těla našich spoluobčanů. Zároveň musí propustit stovky nevinných, které odvlekli pryč. A hlavně, celá země se musí dozvědět pravdu o všem, co se tu odehrálo. Musíme od nich dostat slib, že nám bude navrácena naše důstojnost. Jedině pak by bylo možné, abychom odevzdali pušky, nemám pravdu, dámy a pánové?“

Uvědomuješ si, že souhlasné volání a potlesk přítomného zástupu oproti dřívějšku výrazně zeslábl. Vzpomínáš na první veřejné shromáždění, které se konalo den poté, co se vojáci stáhli z města. Lidé zaplnili ulice a vyšplhali až na střechu provinční správy a na hodinovou věž. Dav čítající několik tisíc hlav se přeléval pravoúhle uspořádanými ulicemi, kudy nemohlo projet jediné auto, a jako mohutná rozbouřená řeka zaplavoval veškerý prostor kromě ploch zastavěných budovami. Tisíce hlasů se při zpěvu hymny vrstvilo a rostlo do výše jako temná nedozírná věž. Potlesk tisíců dlaní zněl jako vybuchující petardy odpalované v nepřetržitých salvách. Slyšel jsi moc dobře, o čem se Činsu včera ráno bavil se Sondžu. Po městě se šíří, že až se vojáci vrátí do města, bez milosti vyvraždí všechny obyvatele. Lidé mají strach, a proto se počet shromážděných den ze dne rychle zmenšuje, říkal Činsu s vážnou tváří. Jestli je to tak, měli bychom se naopak scházet ve větších a větších počtech, aby si netroufli vrátit se zpátky… Nemám z toho dobrý pocit. S tím, jak rakve neustále přibývají, lidi se zdráhají vycházet ze svých domovů.

„Nebylo už snad prolito příliš mnoho krve? To ji máme jen tak zahrnout hlínou? Oči duší těch, kteří předčasně odešli z tohoto světa, jsou otevřené dokořán. Bedlivě nás sledují.“

Hlas mladého muže se na konci věty nečekaně zlomí. Ze slova krev, které se opakuje už poněkolikáté, najednou ucítíš tíhu na hrudi. Znovu otevřeš ústa a zhluboka se nadechneš.

Duše přeci nemá tělo, jak by mohla otevřít oči a sledovat nás? Vybaví se ti babička z maminčiny strany a to, jak loni v zimě zemřela. Banální chřipka přešla v zápal plic a po dvou týdnech museli babičku odvézt do nemocnice. V sobotu odpoledne, zrovna když skončily pololetní zkoušky, jsi šel v dobré náladě s mámou do nemocnice babičku navštívit. Její stav se však najednou prudce zhoršil. Zatímco jste s mámou čekali, než dorazí taxík se strýcem a tetou, kteří se ve spěchu vydali na cestu, pozorovali jste, jak babička umírá.

Vzpomínáš, jak při každé návštěvě v maminčině rodném domě ti babička, jejíž záda se už tenkrát hrbila v ostrém úhlu jako obrácené L, klidným hlasem říkala: „Pojď se mnou, maličký.“ Následoval jsi ji do tmavé komory, kterou používala jako špajz. Věděl jsi, že babička otevře dveře skříňky a vytáhne některou ze sladkostí, které tam byly uložené na svátky. Když sis od ní bral nadýchanou sladkou tyčinku z rýžového těsta, blaženě ses zachichotal a babička se na tebe usmála přivřenýma očima. Ve způsobu, jakým tiše a vyrovnaně umírala, jsi viděl odraz její vlídné povahy. Díval ses na její zavřené oči a ústa zakrytá kyslíkovou maskou, když vtom najednou z jejího obličeje vzlétlo cosi jako stín malého ptáčka. Zíral jsi do té vrásčité tváře, která už najednou nepatřila živému člověku, ale mrtvému tělu. Bezradně jsi tam stál a lámal sis hlavu nad tím, kam zmizel ten malý ptáček.

Přemýšlíš o tom, jestli duše všech mrtvých, co teď leží v Sangmugwanu, také tak odlétly ve chvíli smrti z těla. Kde teď všechna ta vyplašená ptáčata jsou? Neumíš si představit, že by přebývala v exotických místech, jakými pro tebe jsou křesťanský ráj či peklo, o kterých jsi slyšel vyprávět, když ses jednou s kamarádem vypravil do nedělní školy na velikonoční vajíčka. Stejně neuvěřitelní ti připadají domněle děsiví duchové z historických seriálů, v bílých hábitech a s rozcuchanými vlasy, zlověstně se vznášející v mlžném oparu.

Kap! Dešťová kapka ti dopadne přímo na temeno. Zvedneš obličej a několik dalších se ti jich rozstříkne po tvářích a čele. V mžiku se z nebe spustí prudký liják.

Muž u mikrofonu překvapeně vzkřikne:

„Posaďte se prosím. Smuteční obřad ještě neskončil. Tento déšť jsou jen slzy, které prolévají duše našich blízkých zesnulých.“

Studený déšť ti padá za límec maskáčové bundy, vsakuje se do bílého nátělníku a stéká po zádech až na bedra. Vida, slzy duší studí. Na předloktí a zátylku ti naskočí husí kůže. Doběhneš zpátky pod přístřešek nad vchodem do Sangmugwanu, který tě chrání před deštěm. Jinany před budovou provinční správy se zmítají pod přívaly vody. Dřepíš schoulený na nejvyšším stupni přímo před vchodem a vzpomínáš na nedávnou hodinu biologie. Ta pátá hodina prozářená ospalým odpoledním sluncem, ve které jste se učili o dýchání rostlin, ti připadá jako vzpomínka na jiný svět. Dozvěděl ses, že stromy se za celý den nadechnou jen jedinkrát. Když vyjde slunce, dlouze do sebe nasávají jeho životodárný svit, a když slunce zapadne, celou noc v jednom dlouhém výdechu uvolňují oxid uhličitý. Nyní ústa a nosy těch trpělivých stromů, co tak pomalu nabírají svůj dlouhý dech, zuřivě bičuje déšť.

Kdyby ten jiný svět pokračoval, měl bys už touhle dobou čtvrtletní zkoušky za sebou. Protože je zrovna neděle na konci zkouškového období, přispal by sis do pozdního dopoledne, a až bys vstal, šel by sis na dvorek zahrát s Čongdem badminton. Ale ten čas z jiného světa ti teď připadá vzdáleně neskutečný. Ovšem stejně neskutečný ti připadá i celý uplynulý týden.

Bylo to právě minulou neděli, kdys odešel z domu, aby sis v knihkupectví naproti škole koupil cvičebnici ke zkouškám.

Dostal jsi strach z ozbrojených vojáků, kterými se poslední dobou ulice ve městě hemžily, a tak jsi sešel na cestu podél říčního břehu. Všiml sis, že z opačného směru k tobě přichází mladá dvojice, zřejmě novomanželé. Muž na sobě měl oblek a v ruce nesl dvě knihy, bibli a zpěvník, žena byla oblečená do tmavě modrých šatů. Vtom jsi uslyšel z ulice nad svahem několik pronikavých výkřiků. Vzápětí odtamtud seběhli tři vojáci s puškami přes rameno a s dřevěnými obušky v rukách obklíčili mladou dvojici. Nejspíš někoho pronásledovali a tihle dva jim nešťastně padli do rány.

„Provedli jsme něco? Právě jdeme do kostela na…“

Než mohl muž v obleku dokončit větu, uviděl jsi, jak vypadá lidská ruka zlomená vedví. A hned potom dlaň, pas, noha – nikdy bys nevěřil, jak moc mohou části lidského těla po úderu holí ztratit svou formu.

Muž zalapal po dechu a vyjekl: „Pomoc!“

Ale vojáci do něj dál bez přestání bušili, dokud jeho nohy, svíjející se v křečovitých záškubech, docela neznehybněly. Co se stalo s mladou ženou, která stála celou dobu stranou, držela se za hlavu a vyrážela ze sebe nepřerušený zděšený křik, ses už nedozvěděl. S třesoucí se bradou jsi vyběhl od řeky do ulice na svahu, kde se odehrávaly ještě otřesnější výjevy, než jakého jsi byl právě svědkem.

S trhnutím se ohlédneš. Na pravém rameni jsi totiž znenadání ucítil dotyk něčí ruky. Dotyk mrazivých tenkých prstů ovázaných vrstvami plátěné bandáže, dotyk mlhavého přízraku.

„Tongho, to jsem já.“

Od spletených vlasů je přes bílou bundu až po lem džínových kalhot na kost promoklá. Unsuk se k tobě skloní a zasměje se.

„Čeho ses tak lekl, prosímtě?“

Zavrtíš hlavou a odpovíš: „Nikdo nepřišel. Ani jsem neviděl jít někoho okolo.“

„Pro ségru.“