Copyright © 2017 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © 2018 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-284-1228-9

Mému příteli Gerrymu Ohrstromovi,

za jeho nakažlivou pomoc a nadšení pro vědu.

Kapitola 1

1989

Na těch lesích bylo něco špatně. Jinak to Kelsie popsat nedokázala. Prostě tam něco nebylo v pořádku. Zadívala se směrem, kterým odešel Trevor, a zaváhala, jestli má vyrazit za ním, nebo zůstat sedět vedle maličkého červeného stanu a čekat, až se vrátí. Koneckonců si šel jenom odskočit.

Kdyby přiznala, že má strach, vysmál by se jí, a tak raději prohrabala batoh a vytáhla roličku toaletního papíru, kterou si vypůjčila na toaletách na benzince třicet mil odsud. Objevila ji zamotanou ve sluchátkách svého walkmana, spočívajícího na kazetách s vybranými písničkami, které jí Trevor nahrál ještě na Bostonské univerzitě.

Trevor byl vytáhlý student žurnalistiky s hřívou černých vlasů, které mu padaly do očí. Seznámili se na jednom večírku mimo univerzitu a zjistili, že sdílejí zálibu v progresivním rocku a deskových hrách. Ten první večer, který strávili v jeho pokoji na koleji, poslouchali Tubular Bells, hráli Stratego a pili laciné víno. Už tehdy si byla docela jistá, že je zamilovaná, ale počkala ještě dva měsíce, než mu to řekla.

Její rodiče ho nesnášeli. Otec, bankovní úředník, nedokázal překousnout výraz student žurnalistiky, a matka se pořád nepřenesla přes vlastní první manželství, uzavřené ještě na vysoké. Trevor pro ně byl jen další flirt, o nic důležitější než kluk, který ji doprovázel na školní ples ve třetím ročníku na střední.

Trevorovi rodiče byli rozvedení a žili v cizině. On s nimi skoro nemluvil a Kelsie se k těm svým zakrátko začala chovat stejně. Když Trevor navrhl, že spolu o letních prázdninách podniknou dlouhou pěší túru v přírodě, bez váhání souhlasila. Aby ještě posílila nezávislost na rodičích, sdělila jim pouze, že o prázdninách domů nepřijede. Na telefonní vzkazy, které jí nechávali na koleji, už pak nereagovala. K čertu s nimi.

To bylo přede dvěma týdny a před tisícem mil. Když se Kelsie nyní dívala do modročerného lesa, hodně ji mrzelo, že raději nejela domů a nepokusila se rodiče přesvědčit, aby Trevora přijali. Ten výlet byl zábavný, převážně. Ale několikrát už zažila, jak Trevor vybuchl vzteky, a pořád měla strach, že ona sama udělá něco, co ho přiměje obrátit oči v sloup a připomenout jí, jak mizivé jsou její zkušenosti s pěší turistikou a kempováním v přírodě.

„Trevore?“ zavolala a vyrazila po cestičce, po níž před chvílí zmizel.

Žádná odpověď.

„Máš toaleťák, miláčku? Přinesla jsem ti…“

Udělala deset kroků, ohlédla se, aby se ujistila, že pořád vidí stan, a pak popošla ještě o kousek dál.

Lesy přecházely ze dne do noci. Cvrčci cvrkali a nad hlavou jí přeletěl nějaký obrovský temný pták – snad sova? –, který se odněkud vracel nebo někam mířil.

Kelsie pořád naskakovala husí kůže při vzpomínce na túru v Appalačských horách, kde zahlédla na soumračné obloze obrovské hejno černých ptáků a ukázala je Trevorovi. Bylo jich tolik. Zděšeně sledovala, jak nad nimi to mračno přelétá.

„To jsou netopýři, kotě,“ vysvětlil jí Trevor.

„Netopýři?“

„Jo. Nejspíš je někde v okolí velká jeskyně.“

„Paráda,“ odpověděla a usilovně se snažila předstírat, že to myslí vážně. Tu noc vůbec nespala. Z každého zamihotání stínů na stěně stanu jí přeběhl mráz po zádech.

Ale ve srovnání s tímhle to nic nebylo.

Došla k místu, kde Trevor zmizel. Padlé kmeny ve tvaru V tam tvořily přirozenou bariéru, za níž se dokonce i ona cítila celkem bezpečně.

Jenže on tam nebyl.

Že by to vzal zpátky jinudy?

Už se napůl obrátila, když si všimla světlé kůže jeho pohorky.

Přiklekla a zvedla ji.

Bota byla zaklíněná pod kořenem, jako by Trevor zakopl a smekla se mu z nohy. Jenže on tam neležel. Byl pryč.

„Trevore?“ zavolala šeptem. Příliš se bála, aby dokázala zvýšit hlas.

Tma mezi stromy houstla, světlo se vytrácelo. Kelsie se rozhodla, že se vrátí ke stanu, a zoufale se snažila věřit, že tam na ni Trevor s úsměvem čeká. Sebrala botu a vydala se zpátky k tábořišti.

Když nemohla stan najít, na okamžik zpanikařila, ale jakmile se dostala blíž, rozeznala v soumračném šeru červenou látku. Po jejím příteli však pořád nebylo nikde ani stopy.

„Miláčku?“ zavolala.

Jednou si z ní takhle vystřelil a ona mu tu noc odepřela sex, aby se pomstila. Byla si celkem jistá, že to pochopil, ale stejně doufala, že je to zase něco podobného.

Položila botu před stan a váhala, jestli má jít čekat dovnitř, nebo se pokusit rozdělat oheň.

Zapálím oheň, rozhodla se.

Teprve když přiklekla k malému kruhu z kamenů, aby zapálila suché listí, všimla si pařezu, který tam předtím nebyl. Byl černý jako noc a vysoký tak k pasu; tyčil se mezi dvěma jehličnany v místě, o němž by přísahala, že bylo ještě před chvilkou prázdné. V plicích jí zamrzl dech, rychle se rozhlédla nalevo a pak napravo, aby se ujistila, že se nespletla. Když se pohledem vrátila k pařezu, byl pryč. Lesy se hýbaly.

Zaznamenala prudký pohyb, jako by na ni dopadl stín. Vzápětí ležela na zádech a zamrzlý dech jí v plicích drtila strašlivá váha čehosi, co jí stálo na hrudi.

Pod prsty cítila hustou drsnou srst, jako žíně v matčiných malířských štětcích. Žluklý měděný pach.

Uviděla záblesk drápů, ale nechápala, co se děje, dokud o pár vteřin později neucítila, jak jí na chladnou kůži břicha stéká vlastní teplá krev.

Trevor říkal, že ve zdejších lesích žijí medvědi a pumy. Kelsie netušila, co to na ni zaútočilo. Když tam ochromená krvácela, uvědomovala si pouze, že nikdy neslyšela o zvířeti, které vás zraní a pak tam jenom sedí a dívá se, jak umíráte.

Kapitola 2

Automat na led

Muž vědy by neměl mít žádné tužby, žádné náklonnosti, pouhé srdce z kamene.

– Charles Darwin

Červená a modrá světla policejních vozů se odrážejí od oprýskaných chromových písmen hlásajících: LED. Stojím venku před motelem u prodejních automatů, v ruce držím plastovou misku a jsem pohroužený v myšlenkách. Odkud berou vodu do toho automatu na led? Z místního pramene? Je filtrovaná? Zůstává v nějaké vnitřní nádržce delší dobu, než ji strojek zmrazí do ledových kostek?

Zrovna nedávno jsem četl studii popisující novou bakterii, objevenou hluboko v ledových jeskyních. Vyvinula se od fotosyntézy k chemosyntéze – doslova se živí kamením, aby přežila. Uhlíkem, který se používá ve většině filtrů, by se dokázala prokousat jako zmrzlinou.

Zatím se neprojevilo, že by byla škodlivá pro lidi… Což mě vede k úvaze, jestli by se nedala použít k rozpouštění nahromaděných minerálů v ledvinových kamenech. Tolik otázek…

Tolik otázek… Přímo za mnou prudce zabrzdí auto, ale já skřípění pneumatik zprvu skoro nevnímám. Když se ohlédnu, zjistím, že je to obrněný vůz a parkoviště zaplnilo půl tuctu policejních automobilů. Za každým se schovávají dva zástupci šerifa s vytaženými pistolemi a puškami přiloženými k ramenům. Všechny oči i zbraně míří na pokoje na druhé straně parkoviště.

„K zemi,“ zašeptá někdo chraptivě.

Za dvířky u řidiče Fordu Bronco, který zastavil vedle mě, se krčí muž v černých kalhotách, jemuž zpod neprůstřelné vesty vykukuje kravata. Všimnu si, že má na krku pověšený odznak, ale zbraň netasil.

Gestem mě zahání. „Vraťte se do svého pokoje.“

Všechno se to odehrává zpomaleně, ale já nedokážu udělat ani krok. A tak se jen přikrčím za jeho zadním nárazníkem a dívám se.

Z obrněného vozu vyskočí čtyři muži v černé zásahové výstroji, s obličeji zakrytými kovovými maskami, a vyrazí k řadě pokojů naproti nám. Jeden z nich nese tlustý kovový váleček. Udeří s ním do zámku a dveře se rozletí. Zbraně namíří dovnitř a dva muži vběhnou do pokoje, zatímco druzí dva je kryjí.

Napjaté ticho.

Zevnitř někdo zakřičí: „Čisto!“

Jeden člen zásahové jednotky vyjde ven, rukou dá nějaký signál a zároveň vrtí hlavou.

Vzápětí se objeví ostatní ozbrojenci a pustí dovnitř tři zástupce šerifa následované vysokou ženou v saku a kovbojském klobouku. Má pleť opálenou tak, že připomíná vydělanou kůži, s vráskami od smíchu kolem očí i úst, které jsou vidět i přes celé parkoviště.

Nakoukne do pokoje, pak se vrátí na parkoviště a rozhlédne se po autech. Na jedno ukáže a její zástupce začne diktovat registrační značku do vysílačky. Všichni mlčí, zatímco se jeho hlas nese přes parkoviště.

Muž, který mě vybízel, ať jdu zpátky, se uvolní a za dvířky se narovná. Ve zpětném zrcátku si všimne mého odrazu a prudce se ke mně otočí. „Neříkal jsem vám, ať se vrátíte do svého pokoje?“

„Já… nemůžu.“ Podívám se na zástupce šerifa u dveří. „Myslím, že by mě tam asi nepustili.“

Chvilku trvá, než mu to dojde. Já pořád zpracovávám, co se právě stalo.

„Doprdele práce.“ Přimhouří oči. „Vy jste doktor Cray?“

„Ano… Theo Cray. Co se to tady děje?“

Dotkne se boku, kde má pistoli. Nevytáhne ji, ale dlaň drží na rukojeti.

Potom na mě promluví tlumeným, klidným hlasem. „Pane doktore, mohl bych vás požádat, z ohledu na vaše vlastní bezpečí, abyste odložil tu misku na led a zvedl ruce do vzduchu tak, abych na ně viděl?“

Nepřemýšlím. Pouze se řídím jeho pokyny.

„A mohl byste si teď kleknout?“

Mám na sobě šortky, takže se mi štěrk zarývá do kolen, ale jsem příliš šokovaný, abych dokázal vnímat bolest.

Přejde ke mně a ruku pořád drží na pistoli. „Postavím se za vás, abych se ujistil, že nemáte zbraň.“ Koutkem oka ho pozoruju. Volnou ruku přesune k druhému boku. „Můžu vám nasadit pouta, z ohledu na moje bezpečí?“

„Dobře.“ Má zbraň. Nejsem si jistý, jestli bych vůbec mohl říct ne. Příliš se bojím zeptat, proč cítí potřebu mě spoutat.

Jakmile mi rychle, ale nikoli hrubě zacvakne na zápěstích studené kovové náramky, zeptá se: „Můžu vám nadzvednout košili?“

„Jistě,“ odpovím mdle.

Ucítím na zpocených zádech chladný montanský vzduch.

„Teď vám prohmatám kapsy.“

„Dobře.“

Položí mi ruku na rameno a tlačí mě k zemi, zatímco mi prosahává obě kapsy. „Co v nich máte?“

Zpanikařím a v hlavě mám najednou prázdno. „Ehm… klíč od pokoje. Peněženku. Ehm… telefon.“

„Ještě něco?“

Chvilku přemýšlím, protože se bojím, abych neodpověděl špatně. „Ehm… skládací nůž, Leatherman.“

Ucítím pach latexu – nasazuje si rukavice. „Můžu vám ty předměty vyndat z kapes?“

„Ano. Ano… jistě.“

Když se tohle odehrává ve filmu, je kolem toho obvykle spousta křiku. Tento muž však se mnou mluví jako lékař. Ani na okamžik nezvýší hlas. Nevyhrožuje mi.

Vytahá mi všechny věci z kapes a odloží je na zem o kousek dál. Blízko, ale mimo můj dosah.

„Potřebuju, abyste tu chvilku počkal, než se to vyjasní.“

„Co se má vyjasnit?“

Neodpoví. Místo toho si strčí prsty do úst a pronikavě hvízdne. Žena v kovbojském klobouku se po zvuku ohlédne.

Zaostří na mě. „Cray?“ křikne.

Muž přikývne. Já tupě přikývnu taky.

Do téhle chvíle se všechno odehrávalo v matoucím klidu, jako lékařské vyšetření. Nyní se věci rozběhnou na plné obrátky, neboť veškerá energie a pozornost zaměřená na můj motelový pokoj se nyní obrátí ke mně, jako hlaveň děla.

Cítím, jak se na mě upírají tucty očí. Některé rozzlobené.

Zkoumají mě. Soudí.

Nemám nejmenší tušení proč.

„Co se děje?“ zeptám se znovu.

Žena v kovbojském klobouku přejde ráznou chůzí k nám. Dívá se na mě jako na laboratorní vzorek a nahání mi strach. Zaznamenám, že má u pasu pověšený nůž.

„Pokusil se utéct?“ zeptá se s nepatrným místním přízvukem a pořád se mi přitom dívá do očí.

„Velmi ochotně spolupracoval.“

„Dobře. Pane doktore, pokud budete spolupracovat i nadále, tohle všechno rychle skončí.“

Na způsobu, jakým to vyslovila, není vůbec nic uklidňujícího.

Kapitola 3

Vzorek

Jsem vědec. Pozoruju. Analyzuju. Vytvářím si hypotézy. Ověřuju je. Možná jsem inteligentní, ale nikdy nežiju úplně přítomným okamžikem.

Jako kluk zažraný do komiksů jsem chtěl být Batman, Temný rytíř, ale nejvíc společného jsem toho měl vždycky s Watcherem, Pozorovatelem, holohlavou bytostí v tóze, která se objevovala v marvelovských komiksech a prostě… pozorovala.

A v tuhle chvíli pozoruju svůj život jako stoupající a klesající graf sekvence čísel na svém počítači a hledám korelaci.

Detektiv Glenn, muž, který mě u motelu sebral, sedí naproti mně. Vedeme naprosto obyčejný rozhovor. Vyhýbáme se otázkám, které jsou nabíledni, jako například proč mám na rukou igelitové sáčky.

Nemyslím, že bych byl v pravém slova smyslu zatčený. Pokud si vzpomínám, s tímhle vším jsem souhlasil. Nikoli naráz, ale postupně. Právě tohle mají nejspíš policajti na mysli, když říkají, že někoho zadrželi, aby ho vyslechli. Jakmile mě Glenn posadil ke stolu v zasedačce, sundal mi želízka, ale sáčky pořád zůstaly přilepené k zápěstím. Je zjevné, že se ze mě stal vzorek.

Glennovo vystupování je tak mírné a odzbrojující, až chvilkami zapomínám, jak jsem se sem dostal. Cesta v poutech na zadním sedadle policejního vozu. Zbraně, které na mě mířily.

Rozzlobené, znechucené pohledy, pro něž nemám žádné vysvětlení.

Prohlížím si Glenna, zatímco on pozoruje mě mezi zdvořilými poznámkami o montanském počasí a texaských zimách. Má řídnoucí světlé vlasy a ostražité šedé oči ve ztrhané tváři, s níž připomíná stárnoucího baseballového nadhazovače, který se snaží odhadnout, jak pálkař zareaguje na jeho další nadhoz. Ačkoli má skotské příjmení, jeho rysy působí dost holandsky.

Znovu se zkusím zeptat, o co vlastně jde. Odpoví mi jenom:

„K tomu se dostaneme. Nejprve si musíme vyjasnit nějaké věci.“ Nabídnu, že vyjasním, cokoli půjde, hned teď, ale odmítne a tváří se, že ho vůbec nezajímá, co bych mohl říct. Ovšem vzhledem k tomu, že do mého pokoje v motelu vtrhly dva tucty ozbrojených členů bezpečnostních složek, a vzhledem k momentálnímu stavu mých rukou a nohou bych si troufal hádat, že o mě mají velký zájem.

Na dveře zasedačky zaklepe tmavovlasá žena v laboratorním plášti. Glenn na ni mávne, ať jde dál.

Žena položí na stůl skříňku s nástroji a pak si přes ústa a nos nasadí roušku. „Je to zapnuté?“ zeptá se a ukáže na videokameru v rohu, které jsem si až dosud nevšiml.

„Ano,“ odpoví Glenn.

„Tak dobrá.“ Žena se obrátí ke mně a sundá mi sáčky z rukou.

Ty sáčky tam zjevně byly, aby ochránily důkazy z doby, kdy mě… zadrželi, až doteď. Jenže důkazy čeho?

„Pane Crayi, teď odeberu nějaké vzorky.“ Mluví hlasitě. Nejspíš proto, aby ji zachytily mikrofony. Prozkoumá moje nehty a ukáže je Glennovi.

Ten se nakloní blíž a prohlíží si kůžičku kolem nehtů. „Máte je ostříhané hodně nakrátko. Proč?“

„Chytridiomykóza,“ vysvětlím.

„Chyt-?“ rychle se vzdá snahy to vyslovit. „Co to je? Nemoc?“

„Ano. Plísňové onemocnění.“

Žena pustí moji ruku. „Je to nakažlivé?“

„Ano,“ odpovím, překvapený její reakcí. „Pokud jste obojživelník. Já ji nemám. Aspoň se domnívám, že nejsem přenašeč. Ale trávím hodně času zkoumáním žab v různých prostředích. Musím si dávat pozor, abych ji nešířil.“

Glenn si udělá poznámku do bloku. „To také vysvětluje, proč jste si pohorky koupil teprve před třemi dny?“

Neptám se, jak to ví. „Ano. To, co nemůžu sterilizovat, zničím a pořídím si nové. Možná je to přehnaná opatrnost, ale někteří lidé se domnívají, že klesající počty obojživelníků můžou být způsobeny tím, že výzkumníci chorobu nevědomky roznášejí.“

„Takže hodně cestujete?“ zeptá se Glenn.

„Neustále.“ Neříkám toho příliš?

„A zkoumáte žáby?“

„Někdy…“ Nejsem si jistý, kolik mu toho mám povědět. Zatím se nezdá, že by ho to moc zajímalo, ale to může být jen trik, jak mě přimět k řeči.

Glenn vytáhne z desek jednu složku a zalistuje výjezdy z počítače. Snažím se necivět moc nápadně, ale vidím skrz papír. Jsou to informace o mně, stažené z internetu – oficiální stránky fakulty, vědecké články, rozhovory.

Žena v laboratorním plášti mi tenkou špejlí s vatičkou projíždí pod nehty. Dělá to velmi jemně. Překvapilo mě, že neví, co je chytridiomykóza, ale nejspíš by mě to překvapovat nemělo. Ačkoli je oblečená jako vědkyně, je to jen technička specializovaná na sbírání forenzních důkazů, nikoli na jejich zkoumání.

Glenn obrátí několik stránek a pak ke mně zmateně vzhlédne. „Bioinformatika? Vy jste biolog?“

„Ne úplně přesně. Můj obor je na pomezí informatiky a biologie.“

Ačkoli se Glenn snaží, aby jeho otázky zněly obecně a neznale, dokážu poznat, že je inteligentní a naslouchá tomu, co říkám, i tomu, co neříkám. Jelikož nemám tušení, kam tím směřuje, odpovídám vážně.

„Používáme nástroje počítačové vědy a uplatňujeme je na biologii. Hlavně na genetiku. Například taková DNA. Je tak složitá, že na její pochopení potřebujete počítače.“

Přikývne. „Takže jste něco jako genetik?“

„Ne. Občas studuju DNA, ale není to moje specializace. Momentálně se zabývám fenotypovou plasticitou.“

Podívá se na techničku, ta zavrtí hlavou, a on pak pohlédne na mě s povytaženým obočím. „Odvážím se hádat, že to asi nemá nic společného s plasty.“

„To ne.“ Sáhnu po vysvětlení, které používám na večírcích, a znovu si uvědomím, jak hrozně nerad popisuju svoji práci laikům. „Dělal jste na střední škole nějaký sport?“

„Fotbal.“

„Musel jste kvůli tomu nabrat svalovou hmotu?“

„Deset kilo svalů, které bych moc rád pořád měl.“ Rozpačitě se na techničku usměje.

Mám podezření, že když zrovna nevyslýchají podezřelé a nehledají pod jejich nehty usvědčující důkazy, chovají se jako normální kolegové a běžně mezi sebou vtipkují.

„Nabírání svalové hmoty je něco, co můžou dělat savci, zatímco plazi nikoli,“ pokračuju. „My dokážeme množství své svalové hmoty výrazně změnit. Když samec horské gorily získává více potravy, zvedne se mu hladina testosteronu, viditelně se mu zvětší svaly a na hřbetě se mu objeví stříbrný pruh…“ Odmlčím se. „Nechci vás nudit.“

Glenn zavrtí hlavou. „Ne, pane profesore. Prosím, pokračujte.

Připadá mi to fascinující.“

„Tak tedy, fenotyp v podstatě znamená ten kód v naší DNA, který z nás dělá nás. Plasticita se týká toho, jakou může mít variabilitu. Například čínské děti v poslední době dorůstají výrazně větší výšky než jejich rodiče. Jejich DNA se nezměnila. Už v sobě měla zabudovaný kód umožňující adaptaci na zvýšený příjem bílkovin, zvětšení dělohy atakdále. Obezita je jiný příklad. Vyvinuli jsme se v prostředí, kde bylo málo kalorií, takže když si nedáváme pozor, dokážeme svou tělesnou hmotnost až ztrojnásobit. To je negativní stránka plasticity fenotypu.“

„Takže vy tady hledáte zvířata, která dokážou změnit svůj tělesný typ?“

„V podstatě. Konkrétně mi jde o obojživelníkodlaky.“ Ušklíbnu se žertíku, který jsem pronesl už stokrát a mírně jím pobavil své studenty.

Glenn ani technička pobaveně nevypadají.

„Obojživelníkodlaky?“ opakuje Glenn.

„Žábodlaky, nebo spíš pulcodlaky, abych byl přesný.“ Rozpačitě vysvětluju dál. „Pulci skokana lesního jsou docela zajímaví. Když se v nějaké tůni přemnoží, jeden z nich, nebo i několik, se promění. Jejich čelisti i ocasy se zvětší a z býložravců se stanou kanibalové. Podobají se maličkým piraňám a začnou požírat jiné pulce. Jakmile se počty opět sníží, jejich čelisti i ocasy se vrátí k normálu a zase jsou z nich úplně obyčejní veselí malí pulci, kteří čekají, až z nich vyroste žába.“

Glenn nad tím chvilku přemýšlí. „Zajímavé. Žábodlaci. Chápu. A vy je hledáte?“

„To přesně ne. Studuju prostředí, které je vytváří. Myslím totiž, že nejde o chování typické výhradně pro pulce. Může se projevovat u menších mikroorganismů, ale třeba i v lidském měřítku.“

Glenn povytáhne obočí. „V lidském měřítku?“

„Ano. Můžete to vidět v lůně, kde jedno embryo odčerpává živiny druhému, takže se vícerčata rodí s různou porodní váhou. Nebo u syndromu mizejícího dvojčete – přibližně v jednom z deseti těhotenství jsou počata dvojčata, ale jeden plod ten druhý vstřebá. Způsobila to matka? Způsobilo to zlé dvojče? Pokud ano, tak zlé dvojče vždycky vyhraje.

V uzavřeném prostředí, jako je lesní tůňka, jeden organismus spontánně zreguluje populaci a poté se vrátí k normálu. Vrcholoví predátoři – dominantní zvířata na špičce potravního řetězce – se objevují, jakmile populace dosáhne určité velikosti. Můžete to sledovat u kanibalských krys, pavouků, a dokonce i u počítačových programů.“

„Ovce se mění ve vlka?“ navrhne Glenn.

Chvilku nad tím přemýšlím. „Možná. Odhalit takové chování u domestikovaných zvířat je obtížnější. Ty skupiny jsou mimořádně homogenní a záměrně šlechtěné. Ale u domácích zvířat, která zdivočela, třeba u prasat, se dá pozorovat, že se navracejí k různým formám. Dochází k tomu i u psích smeček.“

„Hm. No, to je všechno moc zajímavé, pane doktore.“ Obrátí se k techničce. „Caroline, už máš všechno, co potřebuješ?“

„Vteřinku.“ Projede mi kolem palce a strčí vatovou tyčinku do průhledného sáčku nadepsaného Pravý palec. „Hotovo.“ Uloží všechny vzorky do většího sáčku, přelepí ho páskou, která má prozradit, zda se s nimi nemanipulovalo, a ukáže ho na kameru, než odejde.

Pozoruju kameru, která pozoruje mě, a přemýšlím, kdo je asi na druhé straně a hraje si na Pozorovatele.

Glenn vstane. „Pane doktore, jestli máte chvilku, rád bych vyslechl váš odborný názor na jednu věc. A podíváme se, jestli bychom vám nemohli opatřit nějaké boty.“

Ačkoli se mi ulevilo, že už nemám ruce v poutech ani v igelitových sáčcích, znepokojuje mě, jak detektiv Glenn zbystřil, když jsem pronesl jedno konkrétní slovo.

Predátoři.

Kapitola 4

Výpověď ve vlastní neprospěch

Když mě detektiv Glenn odvádí chodbou pryč, je stále srdečný a jedná se mnou, jako bych byl vítaný host. „Vážím si vaší spolupráce, pane doktore.“

Když procházíme kolem otevřených kanceláří a lidé zvedají hlavy od psacích stolů, všimnu si, že mě zkoumají, a nikoli nezúčastněně.

Jsem zjevně podezřelá osoba, zájmová osoba, jak se taky někdy říká. Ale nechtějí mi prozradit, z čeho mě podezírají.

Asi bych měl být nervóznější, ale fakt, že mě udržují v nevědomosti, mi kupodivu pomáhá se s celou situací vyrovnat. Není to jako čekat na výsledky vyšetření na agresivní formu rakoviny. Netuším, co je v sázce, a díky tomu se všechno zdá jaksi snové a neskutečné.

Glenn odemkne místnost lemovanou kartotékami, kde uprostřed trůní velký stůl. „Posaďte se, pane doktore.“

„Říkejte mi Theo,“ odpovím, když si sedám. Obvykle to lidem navrhuju dřív, ale teď mě zaměstnávaly jiné věci. „Jsem radši, když se oslovení doktor nechává jenom lékařům.“ Ušetřím ho své tirády o lidech s usmolenými doktoráty z pedagogiky nebo psychologie, s nimiž jsem se v akademickém prostředí setkal. Nezvládli by test z přírodopisu pro pátý ročník základní školy, a přesto trvají na tom, aby byli oslovováni se stejnou úctou jako primář onkologie ve fakultní nemocnici.

„Jenom Theo?“ Detektiv Glenn se prohrabuje kartotékou za mými zády a vytahuje nějaké složky. „Vy jste přece nějaký génius, ne?“

„To mluvíte o tom ocenění? V rámci MacArthurovy ceny? Ano, dali mi Cenu za geniální výkon. To znamená něco trochu jiného. Název je to příšerný. Do životopisu to neuvádím.“

Glenn položí složky na stůl a posadí se naproti mně. „Ale no tak. Očividně svým způsobem génius jste. Přiznejte to, jste opravdu chytrý člověk.“

Snaží se zapůsobit na moje ego, zpracovat mě. Ale proč? „Ne dost chytrý, abych přišel na to, proč jsem tady.“

Zamává rukama. „To je jen procedurální záležitost. Co nevidět budeme hotoví.“

Což může znamenat, že budu zase v poutech.

„Jako biologovi – promiňte, bioinformatikovi… Jak si vlastně říkáte?“

„To se mění na každé konferenci. Já prostě tvrdím, že jsem počítačový biolog.“

„Dobrá. Prostě jako chytrému člověku bych vám chtěl ukázat nějaké snímky. Z různých případů. Zajímalo by mě, jaký na vás udělají dojem.“

„Dojem? Nejsem jasnovidec.“

„Špatně zvolené slovo. Prostě bych je rád viděl vašima očima.

Zkuste mi vyhovět.“

Chtěl bych ho upozornit, že jsem se mu snažil vyhovět poslední dvě hodiny. Ale neudělám to. Nemám rád konflikty.

Přistrčí ke mně jednu složku. Má zohýbané rohy a nálepka na ní už vybledla. Otevřu ji a spatřím rozseknutou lidskou hlavu. Jedno oko se dívá do aparátu, zatímco zbytek tváře je prostě pryč. Dlažbu pod hlavou pokrývají cákance krve. Zavřu složku a odstrčím ji. „Vy jste nikdy neslyšel o varování před šokujícím obsahem?“

„Cože?“ Glenn si vezme složku zpátky a mrkne na její obsah.

„Ježíš. Moc se omlouvám. Chtěl jsem vám dát tuhle.“ Postrčí ke mně po stole jinou složku. „Co si o tom myslíte?“

Uvnitř je obrázek krávy s krvavými ranami na krku a rozpáraným břichem. „Chcete slyšet můj profesionální názor?“

„Ano.“

„Je to mrtvá kráva.“

„Ano. Ale jak zemřela?“

„To je nějaký test?“

„Ne. Je to taková místní záhada. Ale taky se o tom dost vtipkuje. Farmář tvrdí, že to udělala čupakabra. Jiní říkají, že to provedli ufoni. Každopádně to vypadá, že břicho jí ožrali kojoti. Ale jak přišla k těm ranám na krku, to nikdo neví.“

„Vážně?“ Znovu se zadívám na poranění.

„Naprosto.“

Prohlížím si to trauma a snažím se rozpomenout na všechno, co vím o kravách. Moc toho není, ale stačí to, abych si udělal představu, co se stalo. Hodím fotku zpátky na stůl. Pořád si nejsem jistý, jestli to není zkouška. Teď mi připadá celkem jasné, že je. „Chcete slyšet moji odpověď, nebo cestu k té odpovědi?“

„Cestu?“

„Ano. Jak jsem k tomu úsudku dospěl.“

Ušklíbne se. „Tak dobrá, pane profesore, prosil bych tu cestu.“

„Jak jsem už říkal, studuju systémy. Systém může být DNA. Buňka. Tělo. Tůně. Planeta. Všichni fungujeme v rámci různých systémů. Jaký systém vidíme tady?“ Přistrčím snímek k němu.

„No, podle těch kojotích kousanců poznáme, kde se kráva nachází v potravním řetězci.“

„Jistě. Ale co ten druhý systém?“ Ukážu na krvavé stopy na krku. „Co mohlo způsobit tohle? Našli jste i jiná zvířata, která takto zemřela?“

„Ano –“

Přeruším ho. „Vsadil bych se, že ovce. Ale ne prasata ani koně.

Je to tak?“

Glenn přikývne. „Ano.“

„No, tak v tom případě je odpověď nasnadě.“

„Nasnadě… a to?“

„Kojoti.“

„Dobrá, ale co ty rány na krku?“

„Všechna zvířata, která jsem jmenoval, sdílejí systém. A to?“

„Farmu,“ odpoví Glenn.

„Přesněji?“

„Ranč?“

„Ano. A co dělá ranč rančem?“

Přikývne, protože mu to začíná docházet. „Obvykle ohrada.“

„Plot z ostnatého drátu. Tak udržujeme systém uzavřený. U krav a ovcí to funguje skvěle. Ale na koně je příliš nízký a prasata se pod ním dokážou podhrabat. Jediná zvířata, která takto umírají, jsou ta, která zastaví ostnatý drát. Ovce a krávy.“

„Takže se zachytí na plotě a kojoti je najdou a pak odvlečou?“

„Možná. Dokážu si představit, že se kojoti naučili, jak zvíře na plot nahnat. Kráva se pořeže, ale neuvízne. Utíká, dokud nevykrvácí. Může k tomu dojít celé míle od místa, kde na plot naběhla.“

„Působivé. No, podle mě jste opravdu génius.“ Něco na jeho chvále mi připadá přehnané. Položí ruce na ostatní složky.

„Tyhle jsou trochu brutální. Náhodně vybrané případy. Byl bych rád, kdybyste se na ně podíval, jestli vás nenapadne něco vědeckého.“

Přisune tu hromádku ke mně, ale já se složek nedotknu. „Proto jsem tady?“

„Jenom mi zkuste ještě jednou vyhovět, pane profesore. Věřte mi, nikdo jiný tu s vámi nebude jednat tak zdvořile jako já.“

Rozhodnu se, že nemám chuť zjišťovat, co tím myslí. Pokud můžu soudit, nemají mě z čeho obvinit, takže pronést pár postřehů by neměl být problém. Udělám cokoli, abych se odsud co nejdřív dostal.

Jsou tam dva tucty fotografií mrtvol, krvavých otisků rukou a všemožných předmětů. Na snímcích jsou přinejmenším tři různí lidé: stařena, která vypadá, jako by ji někdo ubil, muž s řeznými a bodnými ranami a zakrvácená mladá žena, které není na žádné z fotek vidět do tváře.

Mezi nimi se nacházejí také obrázky zakrváceného oblečení, mobilních telefonů, peněz a stromů, a ještě dalších, neposkrvrněných předmětů.

Zatímco fotografie prohlížím, jsem pohroužený v myšlenkách. Detektiv Glenn je milion mil ode mě. Stejně jako kamera v rohu místnosti, která stále přihlíží. A s ní pravděpodobně Pozorovatel.

Rozdělím fotografie na čtyři hromádky a jednu po druhé je procházím. Vidím štípance od hmyzu, vyrážku od škumpy, ruku spočívající na zavřené borové šišce. Netuším, co s tím podniknout. Ta kráva byla snadná – byl to jen jeden snímek.

Po pár minutách vzhlédnu ke Glennovi, jestli mi něco neporadí, a zaregistruju, že zdvořilý úsměv z jeho tváře zmizel.

Soustředí se na jednu hromádku uprostřed. Na kratičkou vteřinu zatěkají jeho oči ke kameře; potom pohlédne na mě a znovu se ovládne. „Pane doktore… Theo, proč jste dal tyhle snímky dohromady?“

Sevře se mi žaludek. Něco se stalo. Něco, co mě staví do špatného světla.

Rozložím snímky z té hromádky a chvatně se to pokusím vysvětlit. „Vypadá to jako záběry stejné oběti z různých úhlů.“

Vytáhne fotku zakrvácené šišky a pak kabelky na padlém kmeni. „Na těchto záběrech není žádná osoba, ale přesto jste je dal na tu hromádku.“ Vrátí obrázky zpátky mezi ostatní. „Proč?“

„Aha.“ Posbírám fotky a znovu je projdu. „Nedával jsem moc pozor. Nejspíš to byla náhoda.“

„Jsou tu dva tucty fotografií. Vybral jste šest, které všechny patří ke stejnému případu. Jak moc je to pravděpodobné?“

„Moc ne. Takže to asi tak náhodné nebylo…“ Snažím se pochopit vlastní uvažování.

„Ne. Taky bych řekl.“

Ukážu na číslice na dolním okraji snímků. „Tohle jsou zřejmě čísla toho případu. Všechna patří k sobě. Převážně. Vypadá to jako kód určitého data.“

Glenn převezme fotografie a prozkoumá čísla. „Ta tam být neměla.“ Střelí po kameře otráveným pohledem. Svěsí ramena. „Takže jste se prostě podíval na ta čísla? Proto jste je dal na stejnou hromádku.“ Pokrčí rameny a rozhodí rukama, je rozčilený. „To asi dává smysl.“

Měl bych být zticha. Nemůžu. Moje touha po logickém vysvětlení je nutkavá – a nebezpečná. „Ne. Tím to nebylo.“

Šlachy v Glennových předloktích se napnou. Celý ztuhne. Hlas má klidný a dokonale se ovládá, když se mě ptá: „Tak jak jste poznal, že jsou všechny ze stejného místa činu?“

Kapitola 5

Třídění

Dokážu poznat, že detektiv Glenn strávil mnoho hodin trénováním klidného a vyrovnaného chování v náročných situacích. Mám podezření, že nic, co se do téhle chvíle odehrálo, nebylo náhodné. Fotku rozseknuté hlavy mi „omylem“ ukázal, protože chtěl vidět, jak zareaguju.

Klid na okamžik ztratil, když mě viděl třídit snímky. Překvapilo ho to. Myslím, že do té doby mě zase tolik nepodezíral. Jeho naprostá neútočnost pro něj představovala výhodu. Nebýt jí, nejspíš by mi došlo mnohem dřív, co se děje.

Existuje důvod, proč jsem šerifku – tu ženu z parkoviště – už několik hodin neviděl. U ní je všechno na hladině. Glenn se klouže po dně hlubokého oceánu. Mám podezření, že to ona nařídila zásahové jednotce, aby mi vyrazila dveře, zatímco Glenn používá jemnější přístup, jímž mě postupně přiměl, abych dobrovolně naskočil na zadní sedadlo jeho vozu jako vyděšené zatoulané štěně.

„Proč jste dal tyhle fotky dohromady?“ zeptá se znovu. Obrátím je k sobě. „Bylo to podvědomé.“

Jeho hlas je zase srdečný. „Chcete mi snad něco povědět, Theo?“

„Jo. V botanice jsem byl vždycky mizerný. Nikdy jsem si nedokázal zapamatovat všechny přírodopisné názvy.“ Ukážu na malou bylinu s ostnatými listy. „Tohle není ostropestřec mariánský. Ale ta rostlina je s ním příbuzná.“ Ukážu na ni i na ostatních fotkách. „Je jenom na těch, které jsem dal na tuhle hromádku. Protože to znamená, že jsou ze stejného ročního období.“

Zvedne jeden snímek a zadívá se na něj. „Kytky?“

„Ano, kytky.“ Mávnu rukou k dalším fotkám. „Ty ostatní jsem seskupil z jiných důvodů.“ Ukážu na snímky staré ženy a ty, o nichž se domnívám, že s nimi souvisí. „Je tam zkreslení čočky. Dá se to poznat v dolním rohu, kde jsou rovné čáry.“ Dotknu se další hromádky. „Tohle jsou očividně snímky z kinofilmu digitalizované skenerem. Nejspíš z devadesátých let.“

„Nejspíš,“ opakuje Glenn a pomalu vrtí hlavou.

Ozve se zaklepání na dveře a někdo zavolá Glenna do chodby.

„Omluvte mě,“ řekne před odchodem.

Slyším hovor, ale slova nerozeznávám. Jsem zvědavý, ale snažím se to maskovat, protože mě pořád zabírá kamera.

Detektiv Glenn se vrátí a usedne na svou židli, trochu uvolněnější. „Můžu vám něco poradit, pane doktore?“

„Určitě by mi to pomohlo.“

„Jestli se ještě někdy pánbůhchraň ocitnete v takovéhle situaci, neříkejte nic, dokud si nepromluvíte s právníkem.“ Poklepe na hromádku fotografií. „Tohle bylo pěkně strašidelné. Skoro by se dalo říct podezřelé.“

„Byl jsem jenom upřímný.“

„To jsem si všiml. Skoro k vlastní škodě. A když už o tom mluvíme, zajímalo by mě, proč jste si tak prohlížel ten snímek se zraněním hlavy.“

„Takže to bylo naschvál?“

„Ale jistě.“ Přikývne. „Chtěl jsem vidět, jestli zareagujete s odporem, co je u normálních lidí běžný, nebo vás to vzruší.“

„A já jsem si to prohlížel…“

„Jo. Tohle dělají poldové a doktoři.“

„Nějakou dobu jsem pracoval u záchranky.“ Tím si vysloužím povytažené obočí. „Vážně?“

„Ano. Ale to není důvod, proč jsem si tu fotku prohlížel. Sledoval jsem, jak krev stéká přes bílé spáry mezi dlaždičkami. Připomnělo mi to kost.“

Glenn přimhouří jedno oko. „Kost? Vy jste vážně podivín. Nevím, jestli si uvědomujete, jak velký.“ Přejede rukama přes snímky. „Chtěl byste vědět, co mi na tom přišlo nejzajímavější?“

„Prosím.“

„Ani jednou jste se nezmínil o těch mrtvolách. Všímal jste si všeho kromě nich.“

Dokonce i já musím přiznat, že to je trochu zvláštní. „Lidé nejspíš nejsou tak úplně můj obor…“

Tiše se zasměje. „To mi došlo.“

„Takže… můžu jít?“

„To jste mohl celou dobu. Přesně vzato jsme vás nezatkli.“ Podezřívavě se zadívám na dveře. „Když říkáte, že můžu jít,“ poznamenám, „je to tak opravdu? Nebo je to ten případ, kdy mě budete pořád sledovat kvůli… bůhvíčemu, o co tady jde?“

„Jste volný. Nejste náš člověk.“

„Váš člověk? Můžete mi teď prozradit, o co vlastně jde?“

„Ano, pane profesore. Chvilku jste byl náš hlavní podezřelý při vyšetřování vraždy. Státní návladní se už snažil rozhodnout, jakou kravatu si vezme, až vám budou píchat smrticí injekci.“ Jeho pohled se znovu stočí ke kameře a on ztlumí hlas. „Tady jsou trochu ukvapení, když dojde na takovéhle věci. Chtěli se k vám dostat co nejdřív, aby nashromáždili veškeré důkazy o vaší vině.“

Cítím se trochu otupěle. „Ale proč já?“ Z těch fotek mi to mělo dojít, ale někdy jsem tak odtržený od reality, že si nedám dohromady jedna a jedna.

„Děláte si legraci? Jste ideální podezřelý. Samotářský geniální vědec. Přijdete si sem a mluvíte o vrcholových predátorech. To se vám fakt povedlo.“

Když mi to všechno dochází, cítím, jak mě pálí kůže. Glenn vypadá uvolněně, ale já se bojím, že to pořád jen hraje.

Všimne si, jak nepříjemně se cítím. „Opravdu“ – ukáže ke dveřím – „můžete hned teď odejít.“

Otočím hlavu ke dveřím a napůl přitom očekávám, že uvidím ozbrojené strážné, kteří mě budou chtít odvléct pryč. „Jestli je to nějaká hra, nechápu, co se ode mě očekává. Nevím, co chcete, abych řekl.“

„Je mi to líto, doktore Crayi. Vím, že to pro vás muselo být dost nepříjemné.“

Na okamžik se na sebe podívám zvenčí a uvědomím si, jak asi působím. Když jsem pracoval u záchranky, lidi v šoku jsem vídal v jednom kuse. A přesně tak se teď cítím.

Pohled mi padne na vrchní fotografii. Ženská ruka, měkká, ve své pozici téměř elegantní, ochable visí v záběru, ze špiček prstů odkapává červená. Dlaně má potřísněné hlínou a vlastní krví.

Ještě jednou rozložím fotky na stole a na každou z nich se znovu podívám.

Detektiv Glenn se zmínil, že si všímám všeho kromě lidí. Teď si všímám.

Není tu žádný záběr její tváře.

Všechno to nyní dává smysl. Znám důvod, proč jsem tady. Ramena mi ztěžknou. Po dlouhé pauze zvednu oči ke Glennovým. Soustředěně mě pozoruje.

Najdu sílu vyslovit to, co vyslovit nechci. „Já ji znám…“

Kapitola 6

Terénní výzkum

Když říká jméno, číhá detektiv Glenn na moji reakci. „Juniper Parsonsová.“

Žádné reakce se nedočká, což je koneckonců také jistá reakce. Nejdřív jsem se bál, že vysloví jméno někoho, kdo mi je blízký – a takových lidí moc není. Ruka na snímku by mohla patřit půltuctu žen, s nimiž jsem někdy pracoval, nebo dceři nějakého známého.

Jediná žena, s níž jsem si byl nedávno blízký – a to dost přeháním –, je Allison. Myslím, že její ruku bych okamžitě poznal. Celé noci jsem jí hladil zápěstí a proplétal si s ní prsty, zatímco jsme mluvili o všem možném, od starých komedií s Bobem Hopem po vůni pouštního vzduchu v Gobi.

Kdyby na těch fotkách byla ona, v mém těle by nejspíš došlo k nějaké primitivní fyziologické reakci – rozšířily by se mi cévky, naskočila by mi husí kůže, sevřel by se mi žaludek.

V tuhle chvíli cítím prchavou úlevu nad tím, že mi to jméno nic neříká. Prchavou, neboť emoce vyššího řádu – ta, kterou nás naše sociální mysl nutí prožívat na základě vnitřních, nikoli vnějších podnětů – mi napovídá, že bych se měl cítit provinile. Provinile jako pokáraný pes, který se krčí v koutě ne proto, že ví, že brát si jídlo ze stolu je špatné, ale protože udělal něco nevhodného, čemu nerozumí.

Detektiv Glenn moji nereakci zaznamená. Ačkoli to může mluvit pro mou nevinu, nejspíš to pouze posiluje jeho dojem, že mám od lidí kolem sebe větší odstup, než je běžné. Jsem přímo karikatura vědce s hlavou v oblacích.

Nemám paměť na jména. Převaluju to Junipeřino v hlavě znovu a znovu. Nemyslel June?

June není nikdo, na koho bych si živě pamatoval. Byla to moje studentka, když jsem před šesti lety začal učit na plný úvazek. Byl jsem většině svých studentů věkově tak blízký, že mi dělalo potíže skloubit nezbytnou profesionalitu s touhou po přijetí od toho, co se jevilo jako skupina vrstevníků.

Ona měla jako hlavní předmět zoologii a zvažovala, že ho změní na etologii, zkoumání chování živočichů v jejich přirozeném prostředí. Já jsem vyučoval svůj holistický přístup k chápání systémů. Zapomeňte na jména a konvence, na něž jste zvyklí: vytvořte si vlastní. Ne každé zvíře se stejným označením se chová stejně, když se ocitne v jiném ekosystému. Inuita živící se lovem velryb, z nichž každá váží víc, než je celková hmotnost všech lidí, s nimiž se kdy setkal, vede život naprosto odlišný od vegana ze San Franciska, který zásadně nejí nic, co nestrávilo svůj životní cyklus zahrabané v zemi.

Po vyučování jsme si spolu párkrát povídali. Mám dojem, že jsem s ní a s hrstkou dalších studentů zašel několikrát po přednášce na pizzu. Nikdy nepracovala u mě v laboratoři, a pokud vím, nikdy jsme si nepsali esemesky ani spolu nemluvili po telefonu.

Po chvíli, která musela být hodně dlouhá, se na Glenna znovu podívám. „Co se jí stalo?“

„Vzpomínáte si na ni?“

„Myslím, že ano. Říkala si June. Možná jí připadalo, že Juniper je trochu příliš.“

„Před třemi dny nám zavolala její matka. Juniper tady dělala nějaký terénní výzkum a přestala se jí ozývat. Poslali jsme hlídku do jejího pokoje v motelu. Nebyla tam přinejmenším tak dlouho, jako nezavolala domů. Všechno bylo nedotčené. Chybělo jenom její auto. A to jsme objevili v servisu, kde mu vyměňovali převodovku.

Dneska ráno našli dva turisti její tělo. Z pohřešované osoby se stalo vyšetřování možné vraždy. A v takovém případě se nejdřív ze všeho snažíme identifikovat každého, kdo mohl oběť znát.

A narazili jsme na vaše jméno.“ Glenn to podrobněji nevysvětluje a nechává si policajtská tajemství pro sebe – čeká, až něco řeknu sám.

Mám se teď ohradit, nebo mlčet?

Po chvilce pokračuje: „Dva vědci, kteří se znali, provádějí výzkum ve stejné oblasti…“

Usoudím, že teď bych se ozvat měl. „Neměl jsem tušení, že je tady. S Juniper jsem nemluvil už roky.“

Glenn jenom pokrčí rameny. „Měla v iPadu vaši knihu. A taky nějaké vaše odborné články. To nás zase přivedlo k vám. Vím, že to působí trochu jako Zákon a pořádek, epizoda jedna. Ale někdy to tak probíhá i ve skutečném životě.“

„Ale teď víte, že jsem to neudělal?“ Snažím se, aby to vyznělo jako jasné konstatování, ale vyjde to ze mě jako otázka, a navíc zoufalá.

„Myslím, že vás můžeme celkem rozumně vyloučit. Jestli vám to pomůže, sebrali jsme i automechanika z té opravny a poslali jsme kolegy vyslechnout jejího bývalého přítele. Nebyl jste náš jediný podezřelý… jenom ten nejzajímavější.“

„Co se během poslední hodiny změnilo?“ Mám strach se příliš vyptávat. Stejně rychle, jako zmizel, se Damoklův meč nad mou hlavou může zase objevit.

„Policejní lékař provedl důkladné ohledání těla. Řekl bych, že vás můžeme jako podezřelého definitivně vyloučit.“

Zatěkám pohledem k fotografii její elegantní ruky, bezvládné a ochablé. „Dobrá, ale kdo jí to teda udělal?“

„Ne kdo, pane doktore. Co.“

Kapitola 7

Ostrůvky

„Jak jste nepochybně pochopil, utrpěla těžká zranění,“ začne detektiv Glenn. „Na první pohled to vypadalo jako útok nožem. Jedna paže byla téměř oddělená od těla a hlava také. Našli jsme krvavé stopy a otisky nohou, které se táhly skoro sto metrů. Útočník ji zranil a potom štval. Možná opakovaně. Nakonec ji zatáhl pod padlý kmen. Došlo k tomu sotva půl míle od hlavní silnice. Rozhodně nikoli v hlubokých lesích. Ale takové věci se můžou stát kdekoli. Jak nyní víte, snažíme se shromáždit tolik důkazů, jak je jenom možné, než stopa vychladne.“

„Takové věci?“ Snažím se nesoustředit na ty krvavé výjevy.

„Napadení medvědem. Zpočátku jsme si nebyli jistí.“ Na chvilku se odmlčí. „V okolí k takovým incidentům dochází několikrát do roka a průměrně jeden z nich bývá smrtelný.“ Ukáže na mě. „Asi v polovině z nich jde o vědce. V těsném závěsu jsou samozvaní odborníci na grizzlye. Juniper se nejspíš ocitla v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.

Našli jsme částečný otisk tlapy a v některých ranách cosi, co vypadá jako medvědí srst. Odborník ze Správy ryb a zvěře potvrdil, že zranění odpovídají útoku medvěda.“

„Medvěd.“ Pomalu mi to dochází. Když provádíte terénní výzkum v Montaně a Wyomingu, musíte se mít před medvědy pořád na pozoru. Kdykoli vstupuju na jejich území, beru si s sebou sprej proti medvědům. Viděl jsem jich stovky. Dokonce i grizzlye. Vyhýbám se jim obloukem a oni až dosud vždycky dělali totéž.

S Juniper jsem na výzkumu nikdy nebyl, takže nemám tušení, jak dobře byla vyškolená. Ale nepřipadala mi hloupá.

Ale stejně, útoky medvědů na lidi jsou mimořádně vzácné. Což je překvapivé, když si uvědomíte, v jak těsném kontaktu s nimi jsme, když se vydáme do lesů.

Nechte na svém tábořišti přes noc běžet kameru s nočním režimem, a překvapí vás, možná i vyděsí, kolik života se kolem prochází a plazí.

Hladový medvěd se může pohybovat na doslech od rychlostní silnice, po níž sviští elektromobily Tesla s automatickým ovládáním a nic netušící děcka v obytných vozech sledují Hvězdné války na velkých obrazovkách, zatímco v mikrovlnce puká popcorn.

Příroda je s vámi, i když ji neberete na vědomí.

„Přede dvěma dny jeden turista nahlásil, že slyšel křičet nějakou ženu nedaleko od místa, kde jsme nakonec Juniper našli. Šel se tam prý s přáteli podívat, ale nic neviděli.“

Glenn si tiše povzdechne. „Což se dá v tomhle terénu snadno pochopit. Kdysi jsem stál na nárazníku cadillaku zakrytého bahnem a chvojím, zatímco jsem přesně tohle auto hledal. Pěkně jsem to tehdy schytal.“

Těžko se nad tím můžu podivovat, sám jsem ještě horší. Namlouvám si, že je to kvůli tomu, jak důkladně se soustředím.

„Máte nějakou představu, proč tam byla? Doufám, že nezkoumala medvědy.“

Zalistuje zápisníkem. „Insulární biogeografické analogy?“

„Ostrůvky,“ odpovím. „Hledala ostrůvky.“

„Ostrůvky? Tady v horách?“

„Tak jim říkám já. Obecně vzato jde o ekosystémy, které jsou izolované od vnějšího světa. V případě ostrovů je odděluje oceán. V poušti můžete najít oázu. A dokonce i v husté džungli se dá narazit na jeskyně s izolovaným životem.

Vzpomínáte si, jak jsem mluvil o zvířatech, která zaplňují různé části ekosystému? Že se i z pulců můžou stát vrcholoví predátoři? Vypadá to, že Juniper hledala kapesní ekosystémy, které jsou uzavřenější, než se zvenčí jeví.

Dá se na ně narazit na neobvyklých místech. V jeskyních, jak jsem říkal, nebo na srázech útesů. Můžete je najít dokonce i v prostředích vytvořených člověkem, třeba na zaoceánské lodi nebo na vrcholku budovy. Míra jejich izolovanosti se různí. Ale čím jsou odlehlejší, tím pravděpodobnější je, že se několik málo druhů adaptuje tak, aby obsadilo všechny role, které jsou charakteristické pro větší ekosystémy.“ Uvědomím si, že už zase přednáším.

„Pokračujte.“

„No, z hlediska bioinformatiky to začne být opravdu zajímavé, když se přestanete omezovat na tradiční taxonomie. Sociologové dokážou odhalit vznikající systémy prakticky ve všem, od věznic po počítače hrající poker.“

Dojde mi souvislost mezi Junipeřiným výzkumem a tím, co jsem učil, a pocítím bodnutí výčitky. „Svým studentům jsem říkával, že počítačové modely jsou užitečné, ale o vnějších systémech nám můžou prozradit jen omezené množství faktů. Musíme porovnávat a posuzovat. Člověk musí vyrazit ven. Musí zkoumat neprozkoumané…“

Detektiv Glenn si všimne mých rukou. Když jsem ve stresu, nutkavě si protahuju prsty a mačkám pěsti. Právě teď mám prsty úplně bílé, odkrvené.

„Není vám nic, pane doktore?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Jen jsem si právě vzpomněl na jeden rozhovor, který jsem s June… s Juniper vedl. Požádala mě o radu.“ Ta vzpomínka je stále živější. Seděli jsme v pizzerii nedaleko univerzity se skupinkou dalších studentů. Ona vklouzla na lavici vedle mě. Měla bystré hnědé oči.

Odhodila si vlasy z čela a pousmála se na mě. „Takže, pane profesore, jakou radu byste dal začínajícím vědcům?“ Opřela se loktem o opěradlo lavice. Posunul jsem se dozadu, abych jí udělal víc místa. Tím jsem si vysloužil další pousmání.

Zatímco jsem mluvil, napadlo mě, že poslouchá, jen aby mi udělala radost. Teď vím, že to tak nebylo. Každé slovo si vzala k srdci.

Table of Contents

Kapitola 1 1989

Kapitola 2 Automat na led

Kapitola 3 Vzorek

Kapitola 4 Výpověď ve vlastní neprospěch

Kapitola 5 Třídění

Kapitola 6 Terénní výzkum

Kapitola 7 Ostrůvky