Julia Quinnová

Pan Cavendish,

jestli se nemýlím

Copyright © 2008 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © 2011 by Leona Macháčková

ISBN 978-80-249-5899-6

Milované památce

Mildred Blockové Cantorové

1920–2008

Každý by měl mít tetu Millii

A také Paulovi,

ale asi si vás všechny nechám jenom pro sebe...

1. kapitola

Je zločin, že Amelia Willoughbyová není vdaná.

Tak jí to alespoň matka neustále opakovala. Amelia – nebo správněji lady Amelia – byla druhá dcera hraběte z Crowlandu, takže nikdo na jejím rodokmenu nemohl shledat sebemenší vadu. Na pohled více než ušla, pokud má člověk zrovna slabost pro zdravé anglické růže, což naštěstí pro Amelii platilo pro většinu zdejší smetánky.

Její vlasy měly úctyhodný odstín střední blond, oči byly šedavé se zeleným nádechem, pleť čistá a hladká, pokud zrovna lady Amelia nepobývala delší dobu na sluníčku (pihy patřily k jejím úhlavním nepřátelům).

Jak matka ráda připomínala, Amelia je také přiměřeně inteligentní, ovládá hru na klavír a akvarel, a dokonce (v tomto bodě matka vždy vyšperkovala svou přednášku nadšeným gestem) má ještě všechny zuby.

A co víc, výše zmíněné zuby jsou dokonale rovné, což se rozhodně nedá říct o Jacindě Lennoxové, jíž se podařilo dosáhnout sňatku sezony 1818, když elegantně ulovila markýze z Beresfordu. (Ale ne dřív, jak upozorňovala Jacindina matka, než stihla odmítnout dva vikomty a jednoho hraběte.)

Nicméně všechny tyto atributy bledly vedle toho jistě nejdůležitějšího a zásadního aspektu života Amelie Willoughbyové, a totiž jejího dlouhodobého zasnoubení s vévodou z Wyndhamu. Kdyby Amelia nebyla už vkolébce zaslíbena Thomasi Cavendishovi (který byl tehdy dědicem vévodství a také sotva odrostl dětským střevíčkům), zajisté by nedosáhla neatraktivního věku dvaceti jedna let jako stará panna.

Jednu plesovou sezonu strávila v Lincolnshiru, protože nikdo nepředpokládal, že by se měla zatěžovat s Londýnem. Další rok prožila plesovou sezonu v hlavním městě, protože vyvolený její starší sestry, s nímž byla Elizabeth rovněž zasnoubená v kolébce, měl tu smůlu, že se ve dvanácti letech nakazil horečkou a zanechal rodinu bez dědice a Elizabeth Willoughbyovou bez ženicha.

A co se týká třetí sezony – Elizabeth se sice nacházela ve fázi, kdy „k zasnoubení určitě dojde každou chvíli“, a Amelia byla stále zaslíbená nevěsta vévody, ale stejně obě jely do Londýna, protože tou dobou už pro ně bylo trapné zůstat doma.

Amelii se v Londýně líbilo. Ráda se účastnila diskusí a velice ráda tancovala, a pokud člověk mluvil s její matkou déle než pět minut, dozvěděl se, že kdyby Amelia nebyla zadaná, už by měla přinejmenším půltucet nabídek k sňatku.

Což znamenalo, že Jacinda Lennoxová by byla stále Jacinda Lennoxová, a ne markýza z Beresfordu. A co je ještě důležitější, Lady Crowlandová a všechny její dcery by tu protivnou holku v titulech trumfly.

Nicméně, jak často opakoval Ameliin otec, život není vždycky spravedlivý. Ve skutečnosti býval spravedlivý zřídkakdy. Pro lásku Boží, vždyť se podívejte na něj. Pět dcer. Pět! A hrabství, které se dědilo hezky z otce na syna od časů princů ve věži, se navrátí Koruně. Široko daleko dokonce není v dohledu ani žádný dávno ztracený bratranec, který by si na majetek činil nárok.

Jak lord Crowland neopomněl své manželce opakovaně zdůraznit, díky jeho včasnému manévrování se podařilo jednu z jejich pěti dcer zabezpečit, takže nyní jim zbývalo postarat se jen o zbylé čtyři, proto by mohla laskavě přestat nasazovat na ubohého vévodu z Wyndhamu a vyčítat mu, že se nehrne k oltáři.

Lord Crowland si nade všechno cenil klid a ticho, ale to si měl opravdu dobře rozmyslet, než se oženil s Antheou Granthamovou.

Nikdo samozřejmě nepředpokládal, že by vévoda nesplnil slib, který ho vázal k Amelii a její rodině. Naopak, bylo dobře známo, že vévoda z Wyndhamu je muž cti, a jestliže slíbil, že se s Amelií Willoughbyovou ožení, tak potom se s ní ožení, jako že je Bůh nad námi.

Nicméně tak mínil učinit, až se to bude hodit jemu. Což nemusí být nutně ve stejnou dobu, kdy se to bude hodit jí. Nebo lépe řečeno její matce.

Tak je zase tady. Zpět v Lincolnshiru.

A stále Amelia Willoughbyová.

„A mně je to jedno,“ prohlásila, když Grace Eversleighová nadnesla záležitost s lincolnshirským bálem. Grace Eversleighová byla nejbližší přítelkyně Ameliiny sestry Elizabeth a také společnice ovdovělé vévodkyně z Wyndhamu, takže se nacházela v mnohem těsnějším kontaktu s Ameliiným snoubencem, než se kdy poštěstilo samotné Amelii.

„Samozřejmě,“ ujišťovala ji Grace překotně. „Nechtěla jsem vůbec naznačit, že by ti to snad vadilo.“

„Vždyť se jenom zmínila, že Jeho Milost plánuje zůstat na Belgrave přinejmenším půl roku,“ podotkla Elizabeth a vrhla na Amelii pátravý pohled. „A ty jsi řekla...“

„Vím, co jsem řekla,“ přerušila ji Amelia a cítila, že rudne. Nemluvila tak úplně pravdu. Svůj proslov by nezvládla opakovat slovo od slova, ale měla neodbytné podezření, že kdyby se o to pokusila, zněl by asi nějak takhle: Ano, to je jistě milé, ale neměla bych tomu přikládat větší význam, a v každém případě Elizabethina svatba je příští měsíc, takže by mě ani nenapadlo něco definitivně řešit příliš brzy, ať si říká, kdo chce, co chce, rozhodně nijak nespěchám si ho vzít. Bla bla bla. Vždyť toho muže skoro neznám. Bla a ještě jednou bla, pořád Amelia Willoughbyová. A mně je to jedno.

Takovouhle řeč si člověk obvykle nechce v hlavě znovu přehrát.

Rozhostilo se rozpačité zaražené ticho a potom si Grace odkašlala. „Slíbil, že sem dnes večer přijde.“

„Opravdu?“ Amelia zalétla pohledem ke Grace.

Ta přikývla. „Viděla jsem ho u večeře. Nebo spíš jsem ho viděla projít místností, když jsme večeřely. Rozhodl se, že s námi jíst nebude. Asi se zase hádá s babičkou,“ doplnila. „Tak jako obvykle.“

Amelia stiskla rty. Ne v hněvu. Dokonce ani ne podrážděně. Ve skutečnosti to víc než cokoli jiného byla rezignace. „Vévodkyně na něj nejspíš opět dotírala kvůli mně.“

Grace se zdráhala odpovědět, ale potom kývla: „Vlastně ano.“

To se dalo očekávat. Bylo všeobecně známo, že ovdovělá vévodkyně z Wyndhamu si přála ještě dychtivěji než Ameliina vlastní matka, aby se už vévoda s Amelií vzali. Stejně tak bylo známo, že vévoda považuje svou babičku přinejlepším za otravnou a Amelia se vůbec nedivila, že souhlasil účastnit se plesu pouze proto, aby mu už konečně dala pokoj.

A rovněž bylo obecně známo, že vévoda nikdy neslibuje nic do větru, takže se na plese určitě skutečně objeví. Což znamenalo, že zbytek večera se bude ubírat dobře prošlapanou cestičkou:

Vévoda přijede, všichni ho budou okukovat a potom začnou okukovat ji. Vévoda přistoupí k ní, proběhne pár minut rozpačité konverzace, požádá ji o tanec, ona přijme, a když bude po všem, políbí jí ruku a odejde.

Snejvětší pravděpodobností zkusí vyhledat pozornost jiné dámy. Zcela odlišného typu.

Takové, s nimiž se člověk nežení.

Na to se Amelii zrovna myslet nechtělo, přesto samozřejmě nedokázala myslet na nic jiného. Ale upřímně, může člověk očekávat věrnost od muže před svatbou? Podobné téma probíraly se sestrou mnohokrát a pokaždé padla stejně skličující odpověď: Ne.

Ne, když byl dotyčný gentleman zasnouben jako dítě. Nebylo by spravedlivé od něj očekávat, že se vzdá všech radovánek, jichž si dopřávají jeho přátelé, jenom proto, že jeho otec před více než dvěma desetiletími podepsal jakousi smlouvu. Jakmile je však stanoveno přesné datum, to je jiná.

Nebo spíš by byla, kdyby se Willoughbyovým podařilo Wyndhama přinutit, aby nějaké pevné datum určil.

„Nevypadáš zrovna štěstím bez sebe, že ho uvidíš,“ poznamenala Elizabeth.

Amelia si povzdechla. „Taky nejsem. Po pravdě řečeno si obvykle užiji mnohem víc zábavy, když je pryč.“

„Není zase tak hrozný,“ ujišťovala ji Grace. „Když ho blíž poznáš, je docela roztomilý.“

„Roztomilý?“ opakovala Amelia trochu pochybovačně. No, občas se ten člověk skutečně usmál, tak jednou dvakrát za rozhovor. „Wyndham?“

„Možná jsem trochu přeháněla,“ couvala Grace. „Ale určitě z něj bude dobrý manžel. Slibuji. Když se mu chce, je poměrně zábavný.“

Amelia s Elizabeth na ni zůstaly hledět s výrazem tak naprostého ohromení, až se Grace musela smát. „Nelžu,“ dušovala se. „Přísahám. Má přímo ďábelský smysl pro humor.“

Amelia věděla, že to Grace myslí dobře, ale jaksi ji její ujišťování nepřesvědčilo. Sama si byla naprosto jistá, že Wyndhama nemiluje. Jak by mohla? Zřídkakdy se jí naskytla příležitost si s ním vyměnit více než dvě slova. Nicméně přesto ji poněkud zneklidňovalo, že Grace Eversleighová ho tak dobře zná.

S tím se však Elizabeth svěřit nemohla, přestože jí obvykle říkala všechno. Elizabeth a Grace byly nejlepší přítelkyně od svých šesti let. Elizabeth by jí jenom řekla, ať není hloupá. Nebo by jí věnovala jeden z těch svých příšerných pohledů, který měl vyjadřovat sesterské sympatie, ale ve skutečnosti z něj čišel jen soucit.

Poslední dobou jako by se Amelia stávala objektem podobných pohledů až příliš často. Obvykle tehdy, když se začalo hovořit na téma manželství. Kdyby sázela (a ve skutečnosti si myslela, že by se jí to mohlo líbit, pokud by někdy měla příležitost hazard vyzkoušet), vsadila by se, že ji soucitnými pohledy už poctila přinejmenším polovina mladých žen vybrané společnosti. A všechny jejich matky.

„Na podzim zahájíme misi,“ prohlásila Grace náhle av očích jí odhodlaně zajiskřilo. „Amelia a Wyndham se konečně lépe poznají.“

„Grace, to ne, prosím...,“ žadonila Amelia a zrudla. Proboha, takové ponížení. Být něčí projekt.

„Stejně ho časem musíš poznat blíž,“ přidala se Elizabeth nesmlouvavě.

„Vlastně ani ne,“ odpověděla Amelia suše. „Kolik místností je na Belgrave? Dvě stě?“

„Sedmdesát tři,“ zamumlala Grace.

„Nemusím ho tedy vidět celé týdny,“ kývla Amelia. „Roky.“

„Teď mluvíš naprosto hloupě,“ kárala ji sestra. „Co kdybychom si zítra zajely na Belgrave? Vymyslím si výmluvu, že mamá potřebovala vrátit vévodkyni knihy, a můžeme Grace navštívit.“

Grace se trochu překvapeně otočila k Elizabeth: „Tvoje matka si od vévodkyně půjčila knihy?“

„Ano,“ odpověděla Elizabeth a potom upjatě dodala: „Na mou žádost.“

Amelia povytáhla obočí. „Matka není zrovna moc velký čtenář.“

„No, piano jsem si půjčit nemohla,“ odsekla Elizabeth.

Amelia byla přesvědčená, že jejich matka není ani velká hudebnice, nicméně neviděla důvod, proč by na to upozorňovala, a navíc rozhovor právě zprudka dospěl k předčasnému konci.

Vstoupil on.

Amelia seděla zády ke dveřím, ale stejně poznala přesný okamžik, kdy Thomas Cavendish vešel do plesového sálu, protože – vem to ďas – už podobnou situaci zažila mockrát předtím.

Napřed všechno ztichlo.

A teď počítala do pěti – už dávno se naučila, že vévodové vyžadují delší dobu ticha než průměrné tři vteřiny – a potom se ozvalo šuškání. Pak ji Elizabeth dloubla do žeber, aby dávala pozor. A teď – ach ano, v duchu to už viděla dopředu – davy se rozestupují jako Rákosové moře a tady kráčí sám vévoda, má široká ramena, rázný krok a vznešené držení těla, a už už už...

„Lady Amelie.“

Vyhladila tvář a nasadila klidný výraz. Otočila se. „Vaše Milosti,“ kývla a věnovala mu bezvýrazný úsměv, jak se od ní vyžadovalo.

Vzal ji za ruku a políbil. „Dnes večer vypadáte půvabně.“

To říkal vždycky.

Amelia tiše poděkovala a potom trpělivě čekala, až složí poklonu její sestře a řekne Grace: „Vidím, že vás babička pro dnešek propustila ze svých spárů.“

„Ano,“ vzdechla Grace šťastně. „Není to skvělé?“

Usmál se a Amelia si povšimla, že je to jiný úsměv než ten určený pro veřejnost, který věnoval jí. Uvědomila si, že jím vyjadřuje přátelství.

„Jste úplná světice, slečno Eversleighová,“ poznamenal.

Amelia pohlédla na vévodu, potom na Grace a pomyslela si: Co tím chce říct? Grace přece v dané věci nemá na výběr. Pokud si opravdu myslí, že je Grace světice, potom by ji měl vybavit věnem a najít jí manžela, aby nemusela vévodkyni poklonkovat celý život.

To samozřejmě neřekla. Protože vévodovi se takové věci neříkají.

„Grace nám sdělila, že si pár dní budete hrát na venkovana,“ ozvala se Elizabeth.

Amelia by ji nejradši kopla. Elizabeth mu očividně naznačovala, že pokud už má čas zdržovat se na venkově, určitě si najde i chvilku, aby se konečně oženil s její sestrou.

A skutečně se ve vévodových očích objevil náznak ironie, když odpověděl: „To ano.“

„Až do listopadu budu mít plno práce,“ vyhrkla Amelia, protože náhle bylo zcela nezbytně nutné, aby si uvědomil, že ona netráví dny u okna vyšíváním a čekáním na jeho návrat.

„Skutečně?“ zamumlal.

Napřímila se. „Ano.“

Nepatrně přimhouřil oči pověstného odstínu modře a zablesklo se mu v nich nikoli hněvem, ale humorem, což bylo pravděpodobně ještě horší. Vysmíval se jí. Amelia netušila, proč jí trvalo tak dlouho, než si to uvědomila. Všechny ty roky se domnívala, že ji jednoduše pouze ignoruje...

Proboha.

„Lady Amelie,“ zlehka kývl hlavou a naznačil povinnou úklonu, „smím prosit?“

Elizabeth a Grace se k ní se zdvořilým úsměvem vyčkávavě obrátily. Už tuhle scénu všechny hrály předtím. Všechny věděly, jak bude probíhat.

Zvláště Amelia.

„Ne,“ vyhrkla bez rozmýšlení.

Mrkl. „Ne?“

„Ne, děkuji, bych asi měla říct.“ A přívětivě se usmála, protože na zdvořilost si potrpěla.

Vypadal ohromeně. „Vy si nechcete zatančit?“

„Dnes večer ne.“ Amelia kradmo pohlédla na svou sestru a Grace. Obě stály jako solný sloup.

Amelia se cítila báječně.

Připadala si sama sebou, což si v jeho přítomnosti nikdy nedovolila. Nebo v očekávání jeho přítomnosti. Nebo po jeho odchodu.

Všechno se vždycky točilo kolem něj. Wyndham tohleto aWyndham tamhleto, jaké má Amelia neuvěřitelné štěstí, když se jí podařilo všem vyfouknout nejhezčího vévodu v zemi, aniž musela hnout prstem.

Když jednou dala průchod svému spíš suchému humoru a poznamenala: „Samozřejmě že jsem musela to dětské chřestítko zvednout,“ odměnou jí byly dva nechápavé pohledy a jedno zamumlání: „Nevděčná holka.“

To pronesla matka Jacindy Lennoxové tři týdny předtím, než Jacindu zaplavila smršť nabídek k sňatku.

Proto Amelia obvykle držela ústa na zámek a dělala to, co se od ní očekávalo. Ale nyní...

No, tady nejsou v Londýně a její matka se nedívá. Amelia už má po krk toho, být pořád jako na vodítku. Opravdu si už dávno mohla najít někoho jiného. Užívat si. Poznala by, jak chutná polibek muže.

Dobře, tak tohle zrovna ne. Není hloupá a svou reputaci si cení. Ale mohla by si to alespoň představovat – předtím se s tím ani neobtěžovala.

A potom, jelikož neměla tušení, kdy se zase bude cítit tak lehkomyslně, se na svého budoucího manžela usmála: „Ale vy si klidně zatančete, jestliže si to přejete. Jsem si jistá, že nejedna dáma bude šťastná, když ji vyzvete k tanci.“

„Ale já bych si přál tančit s vámi,“ ucedil.

„Snad jindy,“ opáčila Amelia. Vrhla na něj svůj nejzářivější úsměv. „Pa.“

A odešla.

Odešla.

Nejradši by si poskočila. A opravdu to udělala. Ale až za rohem.

Thomas Cavendish se s oblibou považoval za rozumného člověka, zvláště v situaci, kdy mu jeho vznešené postavení sedmého vévody z Wyndhamu umožňovalo řadu nerozumných požadavků. Mohl by řádit jako utržený ze řetězu, oblékat se do růžového a tvrdit, že zeměkoule je trojúhelník, a vznešená společnost by mu stejně stále zobala z ruky, plazila se před ním a hltala každé jeho slovo.

Jeho otec, šestý vévoda z Wyndhamu, neřádil jako utržený ze řetězu, neoblékal se do růžového ani netvrdil, že zeměkoule je trojúhelník, přesto byl s rozumností dosti na štíru. Právě proto si Thomas tak zakládal na vyrovnanosti své povahy, zásadě pokaždé dodržet slovo, a přestože tuto stránku své osobnosti odhalil jen nemnohým lidem, v neposlední řadě také na své schopnosti vidět humor v absurdních situacích.

A tato situace nepochybně absurdní je.

Ale když se novinka o odchodu lady Amelie rozšířila z plesového sálu do haly a hlava za hlavou se začaly otáčet směrem k němu, Thomas si začínal uvědomovat, že hranice mezi humorem a vztekem není o mnoho silnější než ostří nože.

A je dvojnásob tak ostrá.

Lady Elizabeth na něj hleděla s notnou dávkou zděšení, jako kdyby se měl každou chvíli proměnit v obra a utrhat někomu údy jeden za druhým. A Grace – ďas aby tu drzou holku spral – vypadala, že co nevidět vyprskne smíchy.

„Opovažte se,“ varoval ji.

Poslechla, ale jen taktak, proto se raději otočil k lady Elizabeth a zeptal se: „Mám ji přivézt zpět?“

Beze slova na něj hleděla.

„Vaši sestru,“ upřesnil.

Stále nic. Dobrotivý Bože, copak dnešní ženy vůbec nemají žádné vzdělání?

„Lady Amelii,“ vyslovoval co nejpečlivěji. „Svou zaslíbenou nevěstu. Tu, která mi právě dala košem.“

„Neřekla bych, že vám zrovna dala košem,“ vysoukala ze sebe Elizabeth konečně.

Měřil si ji pohledem tak dlouho, až to bylo nepříjemné (jí, jemu to nijak nevadilo), a potom se otočil ke Grace. Už dávno si totiž uvědomil, že patří k těm nemálo lidem, od nichž může očekávat naprostou upřímnost.

„Mám ji přivézt zpět?“

„Ale ano, jen do toho,“ souhlasila a v očích jí rozpustile zajiskřilo.

Nepatrně povytáhl obočí a zauvažoval, kam ta nemožná holka mohla zmizet. Určitě neopustila budovu – vstupní dveře vedly přímo na hlavní ulici ve Stamfordu, rozhodně nijak vhodné místo pro dámu bez doprovodu. Vzadu se nacházela nevelká zahrada. Thomas nikdy neměl příležitost ji prozkoumat osobně, ale doslechl se, že v listnatých zákoutích padla řada nabídek k sňatku.

Možná „nabídek k sňatku“ je spíše eufemismus. Na ty většinou došlo ve stavu mnohem větší oblečenosti než při dostaveníčkách, která se odehrávala v zadní zahradě Lincolnshirského plesového a besedního sálu.

Nicméně Thomase nijak netrápila představa, že by ho přistihli samotného s lady Amelií Willoughbyovou. Vždyť mu to děvče už stejně dávno nasadilo okovy. A sňatek nemohl o moc déle odkládat. Oznámil jejím rodičům, že počkají, až dívka dosáhne věku dvaceti jedna let, a to nepochybně bude zanedlouho.

Možná už jí dvacet jedna je.

„Podle mého skromného názoru bych měl jednat následovně,“ zamumlal. „Přivedu svou milovanou snoubenku zpět, zatáhnu ji na parket a shromážděným davům dám najevo, kdo je tady pán.“

Grace si ho měřila pobaveným pohledem. Elizabeth zezelenala.

„Ale pak by to vypadalo, že mi na tom záleží,“ pokračoval.

„A nezáleží?“ zeptala se Grace.

Zauvažoval o tom. Jeho pýcha samozřejmě utržila citelnou ránu, to je pravda, ale spíš byl pobavený. „Ne, vlastně ani ne,“ odpověděl. A potom, protože Elizabeth byla její sestra, dodal: „Omlouvám se.“

Slabě kývla.

„Na druhou stranu bych tady mohl jednoduše zůstat anetropit žádné scény,“ usoudil nakonec.

„No, já si myslím, že scénu už máme za sebou,“ mrkla na něj Grace pobaveně.

Nedal se vyprovokovat. „Máte velké štěstí, že jenom vás babička snáší.“

Grace se otočila k Elizabeth. „Očividně jsem nepropustitelná.“

„I když momentálně jsem ve velkém pokušení,“ varoval ji Thomas.

Ale oba věděli, že to není pravda. Thomas by se jí vrhl k nohám, kdyby bylo potřeba ji přemluvit, aby zůstala ve službách jeho babičky. Naštěstí pro něj nejevila Grace žádné známky toho, že by chtěla odejít.

Přesto by neváhal. A zároveň jí ztrojnásobil plat. Každou minutu, kterou Grace strávila ve společnosti vévodkyně, měl on volno, a to bylo k nezaplacení.

Tato záležitost však nebyla aktuální. Jeho babička trůnila hezky bezpečně ve vedlejší místnosti uprostřed hloučku svých nohsledů a Thomas měl ty nejlepší úmysly odejít z plesu, aniž s ní musel prohodit jediné slovo.

Jeho snoubenka je však naprosto jiný případ.

„Asi jí přece jen dopřeji okamžik triumfu,“ rozhodl se. Necítil potřebu demonstrovat svou autoritu – vždyť o ní nemohlo být ani pochyb – a nijak se mu nezamlouvala představa, že by se dobří lidé lincolnshirští snad domnívali, že je posedlý svou snoubenkou.

Thomas na poblouznění nevěřil.

„To je od vás velmi šlechetné, Vaše Milosti, to se musí nechat,“ podotkla Grace s rozčilujícím potměšilým úsměvem.

Téměř neznatelně pokrčil rameny. „Já jsem velkorysý člověk.“

Elizabeth pouze kulila oči, ale jinak jako by oněměla.

Němá žena. Možná by se měl oženit s ní.

„Takže odcházíte?“ zajímala se Grace.

„Chcete se mě zbavit?“

„Vůbec ne. Jak dobře víte, vaše společnost mě těší vždy.“

Vrátil by jí sarkasmus i s úroky, ale než to stihl udělat, zahlédl hlavu – nebo spíš pouze část hlavy – vykukující zpoza závěsu, který odděloval parket od boční chodby.

Lady Amelia. Nakonec se tedy nevzdálila až tak daleko.

„Přišel jsem si zatančit,“ prohlásil.

„Tančení nesnášíte,“ připomněla mu Grace.

„To není pravda. Nesnáším, když mě někdo k tanci nutí. To je něco zcela odlišného.“

„Půjdu najít sestru,“ nabídla se rychle Elizabeth. „Nebuďte pošetilá. Očividně stejně jako já nesnáší, když ji do tance někdo nutí. Zatančím si s Grace.“

„Se mnou?“ podivila se Grace.

Thomas kývl k nevelké skupince hudebníků vepředu. Okamžitě zdvihli nástroje.

„S vámi,“ přitakal. „Určitě jste si nemyslela, že bych si snad zatančit s někým jiným, že ne?“

„Je tady Elizabeth,“ bránila se, když ji vedl na parket.

„Určitě žertujete,“ zamumlal. Lady Elizabeth Willoughbyové se do tváří nevrátila ani špetka krve, která jí z nich vyprchala, když se její sestra otočila a odkráčela z místnosti.  Námahou z tance by nejspíš omdlela.

Kromě toho Elizabeth by neposloužila jeho záměrům.

Ohlédl se po Amelii. Kupodivu neuskočila za závěs.

Usmál se. Náznakem.

A potom – to bylo velké zadostiučinění – viděl, jak zalapala po dechu.

A nakonec přece jenom ucouvla za závěs, ale to ho netrápilo. Dívka bude sledovat tanec. Každičký krok.

2. kapitola

Amelia věděla, oč se Thomas pokouší. Bylo to jasné jako křišťál a nepochybovala, že se na ni snaží zapůsobit; přesto, ať ho vezme čert, zůstala schovaná za závěsem a dívala se, jak tančí s Grace.

Byl vynikající tanečník. Tolik Amelia už věděla. Tančila s ním mnohokrát – čtverylku, skupinové tance, waltz – během jejích dvou sezon v Londýně je vyzkoušeli všechny. Tance z povinnosti, jeden za druhým.

Navzdory tomu občas – občas – si je vychutnávala. Amelia neopovrhovala názory druhých. Bylo skvělé položit ruku na paži nejžádanějšího svobodného muže v Londýně, zvláště když se mohla pochlubit závaznou smlouvou deklarující, že dotyčný bude dřív nebo později jen a jen její.

Všechno na něm bylo jaksi větší a lepší než u ostatních. Byl bohatý. Měl titul. Cituplné dívky v jeho přítomnosti omdlévaly.

A ty s odolnější konstitucí – omdlévaly taky.

Amelia samozřejmě ani na okamžik nepochybovala, že Thomas Cavendish by byl považován za úlovek desetiletí, i kdyby se narodil s hrbem a dvěma nosy. Neprovdaní vévodové představují vzácné zboží a všeobecně se vědělo, že Wyndhamové vlastní dost pozemků a peněz, aby mohli konkurovat většině evropských knížectví.

Nicméně tohoto konkrétního vévodu žádný hrb nehyzdil a nos (naštěstí vlastnil pouze jeden) měl hezký, rovný a proporce skvěle ladily s ostatními rysy obličeje. Vlasy měl temné a husté, oči pronikavě modré, a pokud něco neskrýval vzadu, mohl se pochlubit i všemi vlastními zuby. Obecně jeho vzhled nešlo popsat jinými slovy než pohledný.

Amelia se sice jeho šarmem nedala zaslepit, nicméně vůči němu ani nebyla imunní. Navzdory jejich zasnoubení se však považovala za člověka, který ho dokáže soudit objektivně. Určitě, protože zvládla plynule odrecitovat jeho vady a občas se bavila tím, že si je zaznamenávala a každých pár měsíců revidovala.

To je přece docela spravedlivé. A vzhledem k tomu, jaké by měla potíže, kdyby někdo náhodou její seznam našel, musela být obzvláště akurátní.

Amelia si nadevše cenila preciznosti. Z jejího pohledu šlo o smutně podceňovanou ctnost.

Ovšem problém s jejím snoubencem a pravděpodobně i s celým lidstvem spočíval v tom, že se dal tak těžko definovat. Jak například přesně popsat jeho neurčité charizma, díky němuž působil, jako kdyby byl něco... něco jiného než ostatní. Vévodové nebývají tak statní, spíš jsou hubení a šlachovití, nebo naopak boubelatí, jejich hlasy znějí nepříjemně afektovaně a intelektu bývají mdlého. Jednou si všimla Wyndhamových rukou. Obvykle měl rukavice, ale když si je sundal, zjistila, že ji jeho ruce fascinují.

Jeho ruce, propána!

Bylo to bláznovství a výlet do říše naprosté fantazie, přesto se jí rozklepala kolena, ztratila řeč a dokázala jenom myslet na to, že tyto ruce vykonávaly různé věci. Opravovaly plot. Uchopily lopatu.

Kdyby se narodil před pěti sty lety, pravděpodobně by byl nemilosrdný rytíř, který se v bitvě ohání mečem (pokud zrovna nesvírá dámu v něžném objetí a neodchází s ní za horizont v západu slunce).

A ano, byla si docela dobře vědoma toho, že kladnými stránkami snoubencovy osobnosti se nejspíš zabývá

o něco déle, než se kdy on zamyslel na těmi jejími.

Přesto, když se to vzalo kolem a kolem, o něm vlastně tolik nevěděla. Má titul, je bohatý a pohledný – to však mnoho neříkalo. Věřila, že od ní není nerozumné chtít o něm vědět víc. A především si opravdově přála – ačkoliv nedokázala přesně vysvětlit proč – aby i on se dozvěděl víc o ní.

Nebo aby se o ni vůbec zajímal.

Aby se informoval.

Vyptával se.

Naslouchal odpovědím, a ne jen přikyvoval a přitom na druhé straně místnosti pozoroval někoho jiného.

Od chvíle, kdy si Amelia začala podobných věcí všímat, napočítala všehovšudy osm otázek, na něž se její snoubenec zmohl. Sedm se týkalo toho, jestli se na plese baví. Ta poslední počasí.

Nečekala, že by ji miloval – tak bláhová není. Nicméně předpokládala, že muž alespoň průměrného intelektu si bude přát vědět něco víc o ženě, s níž se hodlá oženit.

Ale to ne. Thomas Adolphus Horatio Cavendish, nejctihodnější vévoda z Wyndhamu, hrabě z Kestevenu, Stowu aStamfordu, baron Grenville de Staine, nemluvě o přehršli dalších čestných titulů, které si (milosrdně) nemusela pamatovat zpaměti, si očividně vůbec nedělal hlavu s tím, jestli jeho budoucí manželka jí ráda jahody nebo nesnáší hrášek. Netušil, že nikdy nezpívala na veřejnosti, ani že když si dá záležet, vyniká v akvarelu.

Neví, že si vždy přála navštívit Amsterdam.

Nemá ponětí, jak nesnáší, když o ní její matka říká, že je obstojně inteligentní.

Netuší, že bude zoufale postrádat svou sestru, až se Elizabeth provdá za hraběte Rothseyho, který bydlí až na druhém konci země, celé čtyři dny jízdy odtud.

A neví, že kdyby se jí jednoho krásného dne přeptal na něco docela prostého, třeba jaký má názor na cokoli jiného než zrovna na počasí, její mínění o něm by nebetyčně stouplo.

To by však znamenalo, že by stál o to, jaké má ona o něm mínění, o čemž si mohla nechat jen zdát. Ve skutečnosti právě naprostý nezájem o její názory je pravděpodobně ta jedna jediná podstatná věc, kterou ona věděla o něm.

Kromě...

Opatrně vykoukla zpoza rudého sametového závěsu, který jí momentálně sloužil jako štít. Bylo jí zcela jasné, že on o ní ví.

Pozorovala jeho obličej.

Sledovala, jak se dívá na Grace.

Dobrotivé nebe – on se směje! Nikdy neslyšela jeho smích, dosud ho dokonce ani zdálky neviděla se smát.

Otevřela rty šokem a možná i trochu hrůzou. Nejspíš se teď o svém snoubenci opravdu dozvěděla něco podstatného.

Je zamilovaný do Grace Eversleighové. No, skvělé.

V lincolnshirském plesovém sále nepřicházel waltz v úvahu – tento tanec byl stále matronami, které každý čtvrtrok ples pořádaly, považován za „neslušný“. Podle Thomase to byla škoda. Nejevil zájem o svádivou povahu tance – nikdy neměl příležitost tančit waltz s dívkou, kterou chtěl svést. Nicméně tento tanec skýtal příležitost si s partnerkou pohovořit. A to by bylo zatraceně příjemnější než sem tam utrousit slovo a větu tak, jak se o to snažili s Grace mezi jednotlivými figurami skupinového tance.

„Snažíš se v ní probudit žárlivost?“ dobírala si ho Grace s úsměvem, který by mohl působit flirtovně, ale na to ji znal příliš dobře.

„Nebuď směšná.“

To už ji ale držel za ruku nějaký další místní šlechtic. Thomas spolkl otrávený povzdech a počkal, až se zase ocitne po jeho boku. „Nebuď směšná,“ opakoval.

Grace naklonila hlavu na stranu. „Nikdy předtím jsi se mnou netančil.“

Tentokrát s odpovědí rovnou počkal na vhodný okamžik. „Copak jsem k tomu měl někdy příležitost?“

Grace udělala krok dozadu a uklonila se, jak vyžadoval tanec, ale všiml si, že mu pokývnutím dala za pravdu. Pouze zřídkakdy navštěvoval místní bály, a přestože Grace jezdila do Londýna jako doprovod jeho babičky, jen málokdy se účastnila plesů. A pokud přece, potom seděla stranou s gardedámami a společnicemi.

Přesunuli se do čela řady a vzal ji za ruku k jejich ovelette. Prošli uličkou, pánové vpravo, dámy vlevo.

„Máš vztek,“ podotkla Grace.

„Vůbec ne.“

„Raněná pýcha.“

„Jen na chvilku,“ připustil.

„A teď?“

Neodpověděl. Ani nemusel. Dospěli na konec řady a zaujali svá místa na protějších stranách uličky. Ale když se opět přiblížili, aby krátce tleskli rukama o sebe, Grace si rýpla: „Neodpověděl jsi mi.“

Opět ustoupili o krok dozadu, potom se znovu přiblížili a Thomas se naklonil a zamumlal: „Jsem rád, když je po mém.“

Zatvářila se, jako že je jí to k smíchu.

Věnoval jí pobavený úsměv, a jakmile měl opět příležitost, zeptal se: „Snad tě to nepřekvapuje?“

Uklonil se, Grace se zatočila a potom odpověděla s potměšilým výrazem: „Ty mě nikdy nemůžeš překvapit.“

Thomas se zasmál, a když opět přistoupili blíž k další úkloně a otočce, poznamenal: „Nikdy se o to nesnažím.“

Grace protočila panenky.

Nezkazila žádnou zábavu, Grace ne. Thomas nepochyboval, že jeho babička nehledala nic víc než jen povolnou duši, která bude říkat „Ano, madam“ a „Jistěže ne, madam“, když svou společnici najímala, přesto si zvolila dobře. Navíc Grace pocházela ze sousedství, kde před několika lety osiřela poté, co její rodiče zemřeli na horečku. Její otec byl vesnický šlechtic a s manželkou se těšili značné oblibě. Díky tomu znala Grace velký díl místních rodin a s většinou velmi dobře vycházela. V jejím současném postavení to byla jenom výhoda.

Přinejmenším tak se to Thomasovi jevilo. Většinu času se totiž snažil jít babičce pokud možno z cesty.

Hudba zmlkla a Thomas se nenápadně podíval směrem k rudému závěsu. Buď jeho snoubenka už odešla, nebo se zdokonalila v umění hrát si na schovávanou.

„Měl bys na ni být milejší,“ kárala ho Grace, když přijala jeho doprovod z parketu.

„Odbyla mě,“ připomněl jí.

Grace pouze pokrčila rameny. „Měl bys na ni být milejší,“ opakovala. Udělala pukrle a nechala Thomase o samotě, což na podobném shromáždění není zrovna záviděníhodný osud.

Sice je zasnoubený muž, navíc se nachází na místním plese, kde jeho vyvolenou všichni dobře znají, a to by mělo znamenat, že ti, kteří by své dcery (nebo sestry či neteře) rádi viděli jako vévodkyně, by ho měli nechat na pokoji. Naneštěstí však proti sousedům neposkytovala ani lady Amelia zcela neprůstřelnou ochranu. Sice se těšila všeobecné oblibě (alespoň pokud mohl soudit), nicméně žádná mamá, která si cení sama sebe, nezanedbá příležitost a nepustí ze zřetele možnost, že se zasnoubení zvrtne, vévoda bude opět volný a bude potřebovat novou nevěstu.

Tak mu to alespoň říkali. Většinou se k drbům moc nedostal (a za to vytrvale děkoval svému Stvořiteli).

A pokud se v jeho blízkosti nenacházeli občané lincolnshirští, kteří měli v rodině nezadanou dceru/sestru/ neteř, vždycky se našel někdo, kdo se mu chtěl vetřít do přízně. Bylo to zatraceně únavné. Obětoval by paži – no, spíš prst – za jeden den, kdy by nemusel poslouchat patolízalské řeči.

Být vévodou s sebou neslo i pár výhod, nicméně upřímnost ostatních k nim nepatřila.

Právě proto – jen co ho Grace opustila na kraji nevelkého parketu – okamžitě zamířil ke dveřím.

O dvacet vteřin později už dýchal svěží vzduch lincolnshirské noci a uvažoval, co s načatým večerem. Měl v úmyslu odebrat se domů – ve skutečnosti se těšil na klidný večer, než ho babička se svými plány na ples postavila před hotovou věc.

Teď však usoudil, že by bylo možná příhodnější navštívit Stamford. Bude tam Celeste, jeho vlastní soukromá vdova – velmi inteligentní a diskrétní. Jejich dohoda oběma dokonale vyhovovala. Nosil jí dárky – půvabné tretky, díky nimž si vylepšila úhledný domeček a skromný příjem po manželovi. A ona mu poskytla společnost bez nároků na věrnost.

Thomas se zastavil a rozhlédl se kolem sebe, aby si upřesnil, kde vlastně je. Nízký stromek, pítko pro ptáky a poněkud necitlivě ostříhaný růžový keř... Očividně nevyšel dveřmi, které vedou na ulici. Aha, ano, zahrada. Zlehka se zamračil a ohlédl se přes rameno. Nebyl si jistý, jestli se dá dostat na ulici bez toho, že by musel znovu projít plesovým sálem, ale... v tomto okamžiku by přísahal, že někdo vykřikl jeho jméno v souvislosti se slovy dcera, musím a představit – proboha, nezbývá než se o to pokusit.

Obešel pítko a měl v úmyslu zahnout za roh kolem budovy, ale právě když procházel kolem poničeného růžového keře, koutkem oka zahlédl nějaké pohyb.

Nechtěl se podívat. Opravdu nechtěl. Dívat se přináší pouze nepříjemnosti. Je otravné přistihnout člověka na místě, kde ten dotyčný (nebo ještě spíš dotyčná) nemá co pohledávat. Ale samozřejmě že se podíval, protože tak se ten večer jednoduše vyvíjel.

Podíval se a hned si přál, aby to neudělal.

„Vaše Milosti.“

Byla to lady Amelia – a rozhodně se nacházela na místě, kde neměla vůbec co pohledávat.

Odmítavě se na ni zamračil a přemýšlel, jak si s nastalou situací poradit.

„Vevnitř bylo dusno,“ pokračovala a vstala. Seděla předtím na kamenné lavici a šaty... No, po pravdě řečeno nevybavoval si, jako mají barvu a v měsíčním svitu ji nedokázal přesně určit. Ale zřejmě splývaly s okolím, proto si jí nevšiml dřív.

Ale to je jedno. Důležité je, že je tady venku a sama.

A patří jemu.

Takhle by to opravdu nešlo.

Byl by to mnohem grandióznější odchod, kdyby mohla Amelia důstojně odkráčet z plesového sálu a opustit budovu, nicméně existoval tady menší zádrhel s její sestrou. As další sestrou. A s matkou. A otcem, ačkoliv ten by je určitě milerád následoval, nebýt zbylých tři Willoughbyových, které se stále skvěle bavily.

Proto se Amelia rozhodla okounět nedaleko chodby přiléhající k plesovému sálu, kde mohla v klidu na kamenné lavičce vyčkávat, až se její rodina unaví společenskými radovánkami. Nikdo tudy nechodil. Neseděla úplně v zahradě, a jelikož účelem plesu bylo vidět a být viděn, potom zaprášená stará lavice zrovna nesplňovala daný účel.

Nebyla moc zima a svítily hvězdy, takže měla alespoň, nač se dívat, ačkoliv s jejím mizivým talentem rozpoznat souhvězdí ji tato činnost zabaví tak sotva pár minut.

Přesto se jí podařilo najít Velký vůz a podle něj i Malý vůz, alespoň si myslela, že je to on. Objevila tři seskupení, která by se mohla vydávat za povozy – opravdu, ať už si tyhle věci vymýšlel kdokoliv, nepochybně měl velkou zálibu v abstrakci – a přísahala by, že o kus dál je kostelní věž.

V názvech souhvězdí se věžičky nevyskytovaly, ale stejně.

Změnila polohu, aby měla lepší výhled na zářivý chumáč na severu, který by se při troše představivosti dal považovat za podivně tvarovaný nočník, ale než stihla na daný objekt zašilhat s patřičnou soustředěností, zaslechla nezpochybnitelný zvuk kroků, jak si někdo klestí cestu zahradou.

A míří směrem k ní.

Propána. Království za soukromí. Doma ho taky moc neměla, a jak se zdá, nehrozí jí ani tady.

Znehybněla a čekala, až se vetřelec zase vzdálí, a v tom...

To není možné.

Opravdu je to on.

Její ctěný snoubenec. V celé své kráse.

Co taky zrovna on dělá? Když opustila plesový sál, právě se vesele otáčel v kole s Grace. Přestože tanec už nepochybně skončil, neměl by ji doprovodit z parketu a pár minut věnovat nezávazné konverzaci? A potom strávit dalších pár minut hovorem s rozličnými členy lincolnshirské společnosti, kteří přispěchají v naději, že jeho zasnoubení zkrachuje (ne že by samozřejmě vyvolené nevěstě přáli něco zlého, to ani náhodou, ale Amelia nejednou zaslechla úvahy o tom, že by se mohla třeba zamilovat do někoho jiného a uprchnout s ním do Gretny).

Jako kdyby se dalo uprchnout z jejího domu, aniž si toho někdo všiml.

Jeho Milost se však očividně dokázala vymanit ze všech nástrah v rekordním čase a nyní se plížila zadní zahradou.

No dobře, neplížila, ale šla zpříma a rázně s nesnesitelnou povýšeností jako vždycky. Přesto se Thomas očividně snažil tajně zmizet, což ji přimělo povytáhnout obočí. Člověk by si myslel, že vévoda má dost kuráže, aby uprchl předními dveřmi.

Spokojeně by si o něm v duchu dál spřádala pikantní historky, ale právě v ten okamžik – protože Amelia je očividně nejsmůlovatější dívka v celém Lincolnshiru – otočil hlavu. Směrem k ní.

„Vaše Milosti,“ pokývla mu, protože nemělo příliš smysl předstírat, že ho nevidí. Neodpověděl jí, což považovala za nezdvořilost, ale usoudila, že vzhledem ke své ne zrovna výhodné pozici by neměla právě nyní opouštět slušné způsoby, proto vstala a vysvětlila omluvně: „Vevnitř bylo dusno.“

A taky že ano. I když to nebyl důvod k odchodu.

Stále mlčel, jenom na ni shlížel tím svým povýšeným způsobem. Nebylo jednoduché zůstat pod tíhou tohoto pohledu stát naprosto nehybně a usoudila, že právě vtom je jeho smysl. Umírala touhou přešlápnout z nohy na nohu. Nebo zatnout pěsti. Anebo zaskřípat zuby. Ale odmítla mu poskytnout takové zadostiučinění (za předpokladu, že ho vůbec zajímalo, co Amelia dělá), proto stála jako socha, až na mírný úsměv na tváři. Pousmála se ještě trochu víc a dovolila si rozverně naklonit hlavu na stranu.

„Jste tady sama,“ ozval se nakonec.

„Ano.“

„Venku.“

Amelia netušila, jak má s tímhle souhlasit a přitom z nich obou neudělat hlupáky, proto jednoduše zamrkala a očekávala, co přijde dál.

„Sama.“

Rozhlédla se doleva a potom doprava a pak, než si to stihla rozmyslet, pronesla: „Už ne.“

Přimhouřil oči a pohlédl na ni ještě ostřeji, pokud to vůbec bylo možné. „Předpokládám, že jste si dobře vědoma potenciálního nebezpečí, které hrozí vaší reputaci.“

Tentokrát opravdu zaťala zuby. Ale pouze na okamžik. „Nečekala jsem, že mě tady někdo najde,“ odvětila.

Její odpověď se mu nelíbila. To bylo víc než jasné.

„Nejsme v Londýně,“ nevzdávala se. „Zde si můžu na pár minut sednout bez gardedámy na lavičku před plesovým sálem, aniž ztratím dobrou pověst. Ovšem za předpokladu, že teď nezrušíte naše zasnoubení.“

Propána. Nezatíná teď náhodou pro změnu zuby on? Že jsou ale pár k pohledání.

„Přesto je podobné chování pro budoucí vévodkyni nepřijatelné,“ vyštěkl.

„Vaši budoucí vévodkyni.“

„Přesně tak.“

Amelii se sevřel žaludek a nebyla si jistá, jestli je to rozjařeným vzrušením nebo děsem. Wyndhamem očividně lomcoval mrazivý vztek, a Amelia se sice nebála o sebe fyzicky – Thomas je příliš velký gentleman, než aby někdy uhodil ženu – nicméně pokud by si to přál, mohl jí život proměnit v peklo.

Kam její paměť sahala, stále jí vštěpovali, že tento muž (nebo předtím chlapec) má vždycky hlavní slovo. Ona s naprostou samozřejmostí a bez sebemenších námitek měla hrát druhé housle.

On mluvil, ona poslouchala.

On kývl, ona přispěchala.

Vstoupil do místnosti, radostně se usmála.

A především musí být šťastná za jakoukoli příležitost se zavděčit. Dostalo se jí ohromného privilegia, že může souhlasit se vším, co kdy řekl a ještě řekne.

Až na to – a to mu vyčítala nejvíc – že s ní mluvil zřídkakdy. Téměř nikdy na ni nekývl – co by asi tak po ní mohl chtít? A už dávno se přestala usmívat, když vstoupil do místnosti, protože se stejně nikdy nedíval směrem k ní.

Pokud si vůbec její existenci uvědomil, což rozhodně nebývalo pravidlem.

Ale teď...

Znovu nasadila zdvořilý úsměv a hleděla mu do tváře, jako kdyby si neuvědomovala, že pohled jeho očí má teplotu rampouchu.

Ale teď ji rozhodně vnímal.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola