Přeložil Václav Procházka

THE INTERPRETER

Copyright © 2023 by Brooke Robinson

Translation © Václav Procházka, 2025

ISBN 978-80-284-0758-2

Prolog

Silný stisk uvolní kliku a mosazná petlice se zasune do zámku.

„Je mi to moc líto, vlastně máme zavřeno.“ Za pultem stojí nervózní mladá žena.

Vejdu a obhlédnu police nejblíže ke dveřím.

„Zámek s viktoriánským kováním nikdy pořádně nezapadne, pokud nepoužiju klíč.“ Její slova nechám bez povšimnutí.

U nohou mám tabuli, na které je růžovou a červenou křídou vypsaná otevírací doba obchodu. Je tu i seznam nadcházejících akcí, besed s autory a skupinových sezení. Čistě bílé zdi zdobí samolepky ve tvaru lvů a slonů.

„Otvíráme v devět. Nechcete přijít zítra?“ Mluví teď nahlas s široce otevřenými ústy a samohlásky vyslovuje s přízvukem pro případ, že bych byla hluchá nebo nerozuměla anglicky. Prsty tančím po zboží a podpatky klapu po dřevěné podlaze.

Světla u vchodu do obchodu jsou zhasnutá; teprve když udělám další krok, mám tvář plně osvětlenou. Dávám si na čas. Procházím kolem brožovaných dětských knížek a kochám se skládačkami. Dívka vyjde zpoza pultu. Pohrává si s barevnými vlaječkami, visícími ze stropu.

„Jsem placená jen do šesti a už jsem vypnula počítač,“ řekne, „takže vám nemůžu nic prodat.“

V pracovní době do dětského knihkupectví chodit nemůžu a nechodím tam ani v době, kdy jsou uvnitř rodiče s dětmi. Před několika týdny jsem si přes počítač objednala knihu o zahradničení. Když zásilka došla, otevřela jsem ji už na schodu přede dveřmi. Zahlédla jsem obdélník, vyčuhující zpod desek. Byla to reklamní záložka: Dejte svému dítěti k Vánocům něco ke čtení. Pod textem byla vyobrazení pěti nejprodávanějších dětských titulů roku, seřazená pod sebou. Záložka vypadala jako gumový kroužek, který jsem coby děvče nosívala na zápěstí (a který by mi au-pair určitě vytrhla, kdyby mě přistihla, že si koušu nehty). Jak jsem stála před hlavním vchodem, záložka mi vyklouzla z ruky a spadla do kaluže, která tu zůstala po dešti předešlého dne. I po třech týdnech je tu stále. Když každé ráno vycházím z domu, zavřu oči a překročím ji. Dejte svému dítěti k Vánocům něco ke čtení. Podívala jsem se na ni jen jednou a stačilo to.

Celý den přemýšlím o časech, kdy jsem mu četla z oblíbené knihy svého dětství Jakub a obří broskev. Bylo léto, takže jsme vysedávali na zahradě a před sebou měli kameninový talíř bílých broskví, nakrájených na plátky. Četl mu po mně ještě někdo? Neustále o tom uvažuju. Myslím, že odpověď znám, ale ona otázka mi nepřestává vrtat hlavou. Blíží se Vánoce. Jak mám přežít do Nového roku?

„Jsem placená jen do šesti,“ zopakuje dívka.

Je čtvrt na sedm a pět minut. Vytáhnu z kabelky novou padesátilibrovou bankovku s Alanem Turingem.

„To je…“

„Za přesčas.“

„Skvělé! Myslím, že bych mohla znovu zapnout počítač.“ Láskyplně se zahledí do Turingových matných, zarudlých očí.

„Umřel na otravu kyanidem,“ řeknu a začnu obhlížet knihy, zařazené pod písmenem K. „To je velmi pomalá a bolestivá smrt. Celé tělo se vám křečovitě zmítá, nastane krvácení, zvracení a skleslost a nakonec vám dojde kyslík. Ale až poté, co o něj budete až do konce prosit.“

Ustoupí o krok a téměř vrazí do velkých vystřihovánek Kde je Wally? Sklopím hlavu, abych si prohlédla obrázkové knížky – jednu o vačnatcích, druhou s krokodýlem na desce. Palcem přitlačím na jejich tenké hřbety, které lze tak snadno promáčknout.

„Hledala jste něco konkrétního?“ zeptá se dívka. Při poslední slabice jí hlas přeskočí.

„Existuje slavný komiks, kde se padouch pokouší sestrojit akustickou zbraň. Případ Hluchavka,“ řeknu. „Z Tintinových dobrodružství.“

„Podívám se, jestli ji máme.“ Dívka se přesune za pult. „Vím, že máme Tintina v Tibetu, a ještě jednu vázanou sbírku.“

Zvuk je mechanické vlnění, které se šíří vzduchem, tekutinou i lidským tělem a vytváří tlakovou vlnu. Bylo vypočítáno, že k tomu, aby se člověku rozskočila hlava, je potřeba dvě stě čtyřicet decibelů. Kdybych si mohla něco přát, pak bych tě chtěla takhle zabít.

„Ne, mrzí mě to,“ oznámí dívka zklamaně. Určitě uvažuje, jestli to neznamená, že bude muset vracet peníze. „Jsem schopna vám ho objednat. Můžete počkat týden?“

To přání by mi splnil šílený vědec s bujnou kšticí, který by to udělal rád. Stačilo by jedno slovo a speciální sluchátka na uších, kterými by procházel zvuk o síle dvě stě čtyřicet decibelů. Ne hudba, ale řeč. Jedno slovo, jež by se neustále opakovalo, dokud bys nezemřela. Jedno jediné slovo.

„To nejde,“ odpovím a otočím se k východu. „Seženu ho někde jinde. Peníze si nechte,“ dodám u dveří.

Jedno vražedné slovo na správném místě k zabití stačí. Ale to ty už víš, ne?

1.

Když mi zazvoní mobil, ne vždycky sebou trhnu, sotva se ale dnes na displeji objeví ELLIOT – ŠKOLA, leknutím upustím šálek s nedopitou kávou na podlahu. Než přijmu hovor, ze všech sil se ji snažím vytřít ubrousky.

„Elliot je v pořádku, ale měla byste ho vyzvednout. Necítí se dobře.“

Kávovar syčí a prská. Vyjdu z kavárny, abych lépe slyšela. „Jak brzy můžete přijít?“ Hlas patří sekretářce školy.

„Když jsem se s ním před hodinou loučila, byl šťastný. Nechápu, jak by se za tak krátkou dobu mohl cítit špatně.“ Je to Elliotův první den ve druhé třídě. Školu nemá rád, ale dnes do ní šel, aniž by si příliš stěžoval.

„Je mi to líto, Revelle,“ řekne sekretářka. Tón jejího hlasu naznačuje, že to myslí vážně. „Vím, že se vám to nejspíš nehodí. Jste v práci?“

„Právě jsem se tam chystala.“

„Víte, je to běžný postup – pro případ, že by mohl někoho nakazit.“

Zvenku zamávám číšníkovi na znamení omluvy za nepořádek. „Už jdu,“ řeknu do telefonu a vyrazím po Fleet Street, abych si stopla taxík. Když nasednu, dám řidiči adresu Elliotovy školy. Od sociální pracovnice Lydie vím, že už třikrát změnil základní školu. Každá změna pěstounské rodiny zároveň znamenala změnu třídy, plné neznámých tváří. Mohla jsem požádat o povolení dát ho do školy tam, kde bydlím, ale rozhodla jsem se počkat, dokud adopce nebude potvrzena, abych příliš netlačila na pilu a nepokoušela osud. Až bude pěstounství vyřízeno, nebudu muset žádat Lydii o povolení měnit školu, ani o cokoli jiného.

V taxíku probírám seznam telefonních kontaktů. Hledám někoho, kdo v pondělí ráno není v práci. Jiní by zavolali partnerovi, aby zjistili, jestli by mohli pracovat z domova, nebo by se obrátili na prarodiče, já ale žádný plán B nemám.

Když přijedeme do Greenwiche, požádám řidiče, aby nechal taxametr běžet. Elliot  se sekretářkou už na mě čekají. Můj syn má vyhrnuté rukávy a na zádech školní brašnu. Můj syn. Ta slova přicházejí sama od sebe; nejsou vynucená, což tentokrát není nic divného. Neubráním se úsměvu. „Hej, Batmane, není ti dobře?“ Skloním se k němu.

„Trochu mě bolí v krku.“ Přivine se mi k noze.

„Čestné slovo, ráno se cítil dobře,“ pronesu. Vzpomenu na poslední letní měsíc, kdy byl nachlazený, ale od té doby byl v pořádku. „Nebo ne, miláčku?“

Elliot pokrčí rameny a z brašny vytáhne zamazanou plyšovou hračku dráčka Draggieho, svého maskota, na kterého už je možná příliš starý. Měla bych naléhat, aby ho umyl? Dělají to rodiče? Nemám čas o něčem takovém přemýšlet. Vtěsnám ho do taxíku. Je za tři minuty půl desáté.

Elliot taxíky miluje. Chce sedět na předním sedadle. Snažím se mu vysvětlit, proč to není bezpečné, ale vyhnu se krvavým podrobnostem o autonehodách, o tom, co by se mohlo stát, a o děsivých výjevech, které se mi honí hlavou. Zatímco sleduje, co se děje za oknem, pokračuju v probírce svých kontaktů.

„Gherkin. Tu věž Draggie zbourá.“

Dojdu k písmenu L, poté M a nakonec T, ale stále nemám ponětí, kdo by mohl Elliota pohlídat.

„Zcela určitě.“ Neexistuje absolutně nikdo, komu bych mohla zavolat.

Za sedm minut deset. Taxík zabočí do Newgate Street a před semaforem zastaví. Řidič zapne rádio. Po pár slovech je jasné, o čem řečníci diskutují.

„Promiňte, nevadilo by vám, kdybyste ten zvuk vypnul?“ Nechci slyšet žádný komentář o tomhle případu. Je to příliš skličující.

Řidič se na mě podívá přes zpětné zrcátko, cosi zavrčí a stiskne tlačítko. Toho soudního přelíčení je plný Londýn. Tento měsíc ho všichni vdechují víc než výfukové plyny a tradičně znečištěný vzduch.

„Batmane,“ odtáhnu Elliota jemně od okna. „Nechtěl bys jít se mnou dneska do práce?“

Váhá.

„Podívej, tamhle je htačí pejno,“ řeknu a ukážu před sebe.

Elliot vyddechne. „Ptačí hejno!“

„Jsi v tom moc dobrý.“ Na moji předem nacvičenou hru s přehazováním písmen u slov nám při snídani nezbyl čas.

„Nenloubeš se v dose?“ předstírám odpor.

„Nedloubu se v nose,“ dá se do smíchu.

Před třemi měsíci – víkend před jeho příchodem – jsem koupila knihu dětských anekdot. Co možná nejvíc jsem se jich naučila nazpaměť, jenže pak jsem je nepromyšleně všechny vyčerpala během našich prvních společných osmačtyřiceti hodin. Ale snad to bylo dobře. Děti poznají, když se příliš snažíte.

Když dorazíme k Old Bailey, taxík se proplétá davem lidí, zabírajících celou silnici. „Je tu blázinec!“ řekne řidič. „Budete muset vystoupit.“

Před vchodem Hlavního trestního soudu se tísní spousta novinářů, diváků, kamer, televizních přenosových vozů a stanů. Sotva se otevřou dveře taxíku, pronikne dovnitř hluk davu.

Proč jsi musel něco chytit zrovna dneska, pomyslím si, a prohrábnu Elliotovi kudrny za uchem. Je za tři minuty deset. Budou se po mně shánět zástupci obhajoby. Cestou ke vchodu Elliot vloží svou dlaň do mé.

U vchodu lelkují čtyři dobrovolníci svědecké služby, povolaní svědčit během posledních dnů soudního řízení o podvodu. „Jsem tlumočnice,“ oznámím ženě, která je jednou z nich. „Soud třináct.“

„Jeden z porotců uvízl v zácpě,“ oznámí. „V tuhle dobu to v Old Bailey není nic neobvyklého, takže máte ještě deset minut.“

„Děkuju,“ odpovím.

„To je váš syn?“

„Normálně je v pondělí ve škole.“ Mohla by se o něj postarat, až budu v soudní síni? Svědkové budou nervózní a bude třeba je uklidňovat, takže by to nefungovalo. „Nedělejte si starosti, dovnitř se mnou nepůjde.“

Změní tón hlasu. „Děti mají do budovy vstup zakázán.“

„Já vím. Mám někoho, kdo s ním počká venku,“ ujistím ji. Souhlasně přikývne, zatímco já cítím úzkost. „Přítele.“ Pokynu směrem ke svému mobilu, jako kdyby to byl důkaz, jako kdyby všechny přijaté hovory nebyly od Elliotova lékaře a ze školy; jako kdyby byly textové zprávy osobnější než výzvy z banky. Co s ním udělám?

Do začátku soudního procesu zbývají dvě minuty. Tušila jsem, že se to jednoho dne stane, ale ne že to bude při mém prvním soudním jednání od doby, kdy jsem si vzala Elliota do pěstounské péče, a u tak závažného případu. Pokud se nezúčastním líčení, případ by mohl být odročen. Týká se zločinu, který zaujal celý národ svou povahou – jde v něm o společenské postavení, privilegia, luxusní vůz a mrtvé dítě. Potřebují nejlepší tlumočnici. Potřebují mě.

Znovu se podívám na telefon pro případ, že se stane zázrak – Elliotova učitelka zavolá, omluví se za zmatek, který způsobila, přijde a hned ho odvede zpátky do školy.

„Nevím, co dělat,“ svěřím se dobrovolnici.

„Váš přítel tu není?“

„Už bych tam měla být. Ale syna poslali ze školy domů.“ Úpěnlivý tón mého hlasu jí sděluje, že žádný přítel nepřišel.

„Dobré ráno, cizinko,“ zaslechnu za sebou důvěrně známý hlas.

„Arkame,“ řeknu a otočím se. „Dobré ráno.“ Je to jeden z mála členů ochranky soudní budovy, kterého znám jménem.

„Dneska nás čeká spousta práce, co?“

„Dělám, co můžu, ale…“

„… uvnitř nesmějí být žádné děti,“ pronese s vlídností v hlase.

„Přesně tak.“

„Trochu na něj dohlídnu. Nikomu to neříkej,“ mrkne na mě.

Před přijetím Elliota do pěstounské péče jsem tu pracovala během soudního procesu, který se týkal vraždy a trval tři měsíce. U podobně zdlouhavých případů vám bude tlumočení připadat jako normální zaměstnání – každý den chodíte na to samé místo a vidíte ty samé lidi.

„Děkuju. Zachránil jsi mi život.“

„Žádný problém.“

„Nevím, co bych dělala. Tohle je Elliot. Má v brašně pár věcí, které ho zabaví.“ Vložím mu svůj mobil do kapsy.

„Pak si dáme dort. Slibuju,“ povím Elliotovi a dodám vážnějším tónem: „Buď hodný.“ Plním rodičovskou potřebu určovat meze a učit dobrému chování, přičemž jediné, co opravdu chci, je dosáhnout toho, aby mě měl rád. „Mám tě moc ráda.“

„Taky tě mám moc rád,“ odpoví. Když mířím ke dveřím, snažím se zapomenout, že předchozí pěstoun ho tohle učil odříkávat zcela bezmyšlenkovitě.

Porota vypadá vyčerpaně. V ochozu pro veřejnost sedí ve skupinách studenti práv i obyčejní zvědavci a zírají před sebe, do země nebo ke stropu. Tohle je jedno z mála míst na Zemi, kde není dovoleno rozptylovat se mobilním telefonem. Dokonce i v nových soudních budovách bývá v létě parno a dusno, které jsou občas k nesnesení. Než všichni utichneme, místností se nesou vzdechy a vzlykot rodinných příslušníků oběti.

Den začíná. Jde o složitý případ nebezpečné jízdy. Upírám pohled na ruce obhájce. Sedí zpříma, bradu má vztyčenou a pohyby rukou omezuje na jednoduchá, nenucená gesta. „Jak byste popsala, co jste ten večer viděla?“ Vše na něm vyzařuje autoritu a působí čestným dojmem.

Sedím vedle elegantně oblečené svědkyně, a zatímco čekám, až přijdu na řadu, abych promluvila, vdechuju zatuchlou vůni koženky a vzduch, který se ani nepohne.

„Kdo zavolal záchrannou službu?“

Asi třicetiletá žena odpovídá na obhájcovy otázky úsečně, takže tlumočit její italštinu do angličtiny není problém. Anglicky rozumí dost dobře a k tomu, abych opakovala otázky v její mateřštině, mě vlastně nepotřebuje.

„Jak byste popsala ten zvuk?“

Zatímco tlumočím otázky a odpovědi z italštiny do angličtiny a z angličtiny do italštiny, nespouštím z očí advokátovy dlaně s hladkou, růžovou kůží, která se vůbec nepotí.

Žena, jíž tlumočím, je turistka. Loni v červnu navštívila Londýn a v době údajného zločinu byla v Opeře. Měla prostě smůlu – viděla, jak k incidentu došlo, a proto ji obhajoba předvolala, aby o něm podala svědectví.

„Co jste viděla, když jste přišla blíž?“

Po představení Madame Butterfly se svědkyně vrátila ke svému vypůjčenému autu na parkoviště u budovy Opery. Viděla, jak obžalovaná couvá se svým luxusním vozem Mercedes SUV, sráží jednu ze zaměstnankyň cateringové firmy a ujíždí z místa činu. Její obvinění zahrnuje nebezpečnou jízdu, opuštění místa nehody a zabití dítěte. Oběť přežila, ale pětiměsíční nenarozené dítě ne. Svědecká výpověď italské turistky zjevně nahrává tvrzení obhajoby, že obžalovaná ze svého velkého vozu nemohla vidět, že by někoho srazila, natož těhotnou ženu. Zdá se, že když se obvinění nedaří dovést do konce, je tou nejlepší obhajobou nevědomost. Zástupci tisku, které tento případ atraktivní padesátileté obžalované, dědičky energetické společnosti a obyvatelky Knightsbridge dostal do varu, předpovídají, že bude obviněna z nejtěžšího zločinu – zabití dítěte. Z právního hlediska je však téměř nemožné něco takového dokázat; ze zabití nenarozeného dítěte bývá někdo obviněn jen zřídka. Nepřestávám obžalovanou sledovat. Má na sobě tmavý oblek a drobné náušnice, jež odrážejí světlo, kdykoli se otočí. Ráno jsem v taxíku neměla sílu poslouchat rozhlas, protože jsem věděla, že se chystá prohlášení o jejím propuštění.

U některých případů, na nichž spolupracuju, opravdu nedokážu říct, jakým směrem se porota nebo soudce pravděpodobně vydají. Zástupci obhajoby vypadají přesvědčeně – mám za to, že k tomu, aby podepřela jejich verzi případu, tuhle svědkyni sotva potřebují. Žalobce se během posledních dnů procesu očividně snaží zakrýt sklíčenost. Svědkyně by sice mohla některou z odpovědí zkomolit a zakolísat a nadělat tak obhajobě víc škody než užitku, ale pravděpodobně k tomu nedojde.

„Kdy jste si všimla, že je ta žena těhotná?“ přesně zopakuju otázku italsky a poté přetlumočím odpověď do angličtiny. Podle mého musejí slova vyznít stejně. Řeknu cokoli, co se po mně žádá. Osobní morálka jde v téhle místnosti stranou. Představuju si, že ve skutečnosti tu nejsem. Občas si to během plnění určitých úkolů potřebuju připomenout, dokud mi nedojde skutečná podstata mé práce. Vsadím se, že obžalované projde všechno kromě obvinění z nebezpečné jízdy. Mně ale není dovoleno se do toho plést.

Je to právě dvacet minut, co jsem opustila Elliota.

Otázek neubývá ani po oněch dvaceti minutách. Elliot má můj telefon, ví, jak ho použít, ale komu by volal? Vzpomenu si, jak jsem procházela seznam svých kontaktů, a v duchu se zastavím u písmene D – v těchto dnech je kolonka prázdná. Ale zabývat se otázkou „co by, kdyby“ nemá smysl.

Pokud bude obžaloba vyslýchat svědkyni alespoň z poloviny tak dlouho jako obhajoba, budu u soudu trčet skoro hodinu. Co když Arkam bude muset opustit své stanoviště? Možná že už někdo zavolal na odbor sociálních služeb kvůli chlapci, ponechanému na Old Bailey s nejšpinavější plyšovou hračkou na světě.

Začíná křížový výslech. Ve snaze ušetřit alespoň trochu času mluvím rychle a italská slova přímo drmolím.

„Nemám žádné další otázky, pane,“ oznámí obhájce. „Svědkyně může odejít.“

Mé lodičky kloužou po podlaze.

Přestávka. Soud se přesouvá do haly. Všichni zoufale hledají toaletu, dávají si sklenku vody nebo ořechový zákusek.

„Kde jste se naučila italsky? Máte velmi dobrý přízvuk.“ Do mého zorného pole právě vstoupila svědkyně.

„Děkuju.“ Vyhnu se očnímu kontaktu. Potřebuju jít ven. Musím najít Elliota.

„Byla jste někdy v Neapoli?“ rozzáří se žena. „Je to moje rodné město.“

„Ne.“

„Dělají tam nejlepší pizzu v zemi.“

Natáhnu krk, abych viděla za ni. Skrz dveře zahlédnu přímo u východu skupinu lidí, ale po Elliotovi není nikde ani stopy.

„Měla byste ji navštívit,“ pokračuje žena. „Budou si myslet, že jste Italka.“

„Omluvte mě.“ Vyrazím kolem ní. Prodírám se zástupem diváků a úředních osob, dokud nedojdu k místu, kde jsem opustila Elliota a Arkama. Jsou pryč.

2.

Potřebuju najít Elliota, ale přikročí ke mně nějaký muž a chytí mě za loket. „Všiml jsem si vás tam,“ prohlásí. „Slyšel jsem všechno, co jste říkala.“ Poznávám ho z novin a časopisů v Tescu. Oči má pobledlé, jako kdyby jeho vyzáblý obličej někdo namaloval matovými vodovými barvami. Možná že od chvíle, kdy byla jeho partnerka zraněna a nenarozené dítě zemřelo, nic pořádného nejedl.

„Vaše ztráta mě moc mrzí.“ Lituju slov, jež jsem zvolila – je to otřepaná fráze, kterou možná slyší desetkrát denně. Co jiného můžu říct? Vlastně bych s ním vůbec neměla mluvit.

„Byla tma,“ napodobí hlas obžalované. „Možná jsem zavadila o parkující auto. Rozhodně ne o člověka.“

Jeho partnerka přišla o dítě, možnost znovu otěhotnět a trvale užívat obě nohy. Společné životní plány vzaly v jediném okamžiku za své. Vzpomenu si na gruzínský výraz pro těhotenství „mít dvě duše“ a jeho polský ekvivalent „být v naději“. Možná budou dítě adoptovat. Nejspíš se ale po tom všem cítí příliš zlomení. Tahle cesta může být vyčerpávající a adopce navíc není zárukou šťastného konce. Při pomyšlení, kde je Elliot, jsem neklidná. „To, co jste tam řekla, není pravda,“ zavrtí muž hlavou. „Jste lhářka.“

Je bilingvní? Žaludek mám jako na vodě. Jako kdyby naznačoval, že jsem se při tlumočení některých důkazů dopustila chyby.

„Pane, ujišťuju vás, že jsem tlumočila naprosto přesně.“ O jaké formulaci mluví? Na svědecké výpovědi nebylo nic náročného – nic, co by se dalo mylně vykládat. Ostatní tlumočníci situaci řeší tak, že vynechávají na konci citoslovce a trpný rod mění na činný, protože je to snazší. Já to nikdy nedělám. Jednou za celou kariéru jsem udělala podobnou chybu, ale to už se nikdy nestane. Cena je příliš vysoká.

Očima těká ode mě ke stropu. Ten muž přede mnou je dezorientovaný a potřebuje pomoc, já ale musím najít Elliota. Vytrhnu se mu a stoupnu si na špičky. Potřebuju najít někoho dalšího z ozbrojeného doprovodu, kdo bude vědět, kde je Arkam.

„Arkame!“ zavolám. „ELLIOTE!“ Strach v mém hlase poutá pozornost. „Neviděli jste šestiletého kluka? Má světlé, kudrnaté vlasy a na sobě školní uniformu,“ ptám se každého, kdo je na doslech. „Elliote!“

„Vy jste matka?“ zeptá se manžel údajné oběti. „Pracujete i pro zabijáky dětí?“

„Tlumočím na soudech. Dnes nejsem na straně obhajoby.“ Nás tlumočníky často pokládají za součást obhajoby, já jsem ale na volné noze, takže nepracuju pro nikoho. Jsem najímána přes překladatelsko-tlumočnickou agenturu Exia, která má platnou smlouvu s ministerstvem spravedlnosti.

„Když bude pedofil potřebovat tlumočníka, pomůžete mu? Budete opakovat jeho lži a přihlížet tomu, jak mu to prochází?“

Jeho lži. Ten člověk nezpochybňuje moje tlumočení – mluví o klientovi. Teď se na mě dokonce už ani nedívá. Má zlost, cítí bolest a neví, co s tím dělat. Jsem dobrým terčem hlavně proto, že ví, že nenesu stejnou vinu jako například správce společného investičního fondu, který prodělá milion liber v důsledku špatného obchodu a utrhuje se na chlapce, jenž mu dělá sendvič. Ale teď, když se snažím najít Elliota, se tím nemůžu zabývat.

Otočím se k němu zády. „ELLIOTE!“ zavolám. Nalevo od východu stojí jeden ze zaměstnanců. Rozběhnu se k dalšímu členovi ozbrojeného doprovodu.

„Našli ho,“ ozve se zezadu hluboký hlas a zastaví mé kroky. „Je tam s vašimi přáteli.“ Přes dav zahlédnu u východu Elliotův batoh a poté i jeho tvář. Vidím, jak radostně chroupe bramborové lupínky. Otočím se, abych svému pomocníkovi poděkovala, a zjistím, že je to zase on – manžel údajné oběti.

„Sakra! Děkuju vám,“ vyhrknu.

Elliot stojí venku se dvěma ženami. Jedna se krčí, aby nebyla vyšší než on, sleduje ho, jak žvýká, a usmívá se. Ubrouskem mu otře pusu a pak se ve svém modrém kostýmu narovná. Je to obžalovaná. Elliot je se ženou, která autem srazila chodkyni a z místa činu ujela – a tenhle dojemný výjev, kdy se dotýká mého syna, teď sleduje truchlící otec.

„Takže vy dneska nejste na straně obhajoby?“ zamumlá sám pro sebe, avšak já vím, že chce, abych to slyšela.

„Není to tak, jak to vypadá. Nejsou to moji přátelé,“ vysvětlím mu. „Je to můj syn, ale je neznám. Jsem nestranná, pane.“

Vidět nás jako nezaujaté může být pro mnohé lidi obtížné. Na soudu sedíme vedle toho, komu tlumočíme. Nakláníme se k němu a šeptáme mu do ucha. Je-li klientem obžalovaný, sedíme s ním na lavici, natěsnaní k sobě jako spiklenci a uzavření v boxu z plexiskla kvůli bezpečí všech ostatních.

„Jste úplatná,“ ucedí šeptem. „Všichni jste úplatní.“ Pěstmi si buší do čela, dokud ho jakási žena, přítelkyně nebo příbuzná, nevezme za rameno. Nemyslím, že by tento muž chtěl někomu úmyslně ublížit, nicméně se nerad vzdává a to ho činí nebezpečným. Vyrazím k Elliotovi a cestou se ohlédnu, jestli dotyčný nejde za mnou.

„Elliote, kam jsi šel? Kde je Arkam?“ Z mého hlasu čiší zlost na člena ochranky.

„Promiňte,“ řekne jedna z žen. „Hned jak jsme odešli, jsem věděla, že až soud skončí, budete nás hledat.“ Sotva popadá dech. „Elliotovi se chtělo na záchod. Děti se nesmějí zdržovat v soudní budově, a tak jsem ho vzala do kavárny. Doufám, že jste si nedělala velké starosti.“ Ruku, kterou objímám Elliota, mám propocenou a srdce mi dosud nebije pravidelně. Arkam neměl za žádných okolností nechat Elliota odejít s nikým cizím. Na co myslel?

„Omlouvám se. Neměla jsem tě nechávat samotného,“ povím Elliotovi a stisknu mu ruku pevněji. „Už to neudělám.“

„Jsem Sandra,“ představí se žena. „Když jsem čekala na šéfku, bavila jsem se s hlídkou a Elliotem.“ Pohlédne na obžalovanou, která stojí pár metrů od nás a hovoří se svým obhájcem a právními poradci.

Obhájce v modré košili mluví rychle. Odtud nedokážu zjistit o čem, můžu ale říct, že ona ho neposlouchá. Pohledem bloudí kolem, jako kdyby uvízla v únavné konverzaci na nějakém večírku a vyhlížela někoho zajímavějšího. Minulou noc jsem ji viděla v televizi – budila pozornost soudu, majestátní a hrdá, v ničem nepodobná ostýchavé obžalované, která si přetahuje kabát přes tvář, aby ji skryla před kamerami. Není rozpačitá, což ještě umocňuje řeč jejího těla. Navzdory smrti a zkáze, které způsobila, nejeví sebemenší pokoru. Myslím, že dokonce kamery vyhledává, a proto postává u vchodu. Je si jistá, že bude zproštěna viny, a že ji tenhle případ dokonce proslaví.

„Jsem Revelle,“ řeknu, sotva si uvědomím, že jsem té ženě nesdělila své jméno. „Děkuju, že jste na něj dohlédla, Sandro.“

„Dělali jsme jeden druhému společnost, že?“ Sehne se k Elliotovi a oba si vymění úsměvy.

„Jo,“ souhlasí Elliot. Jsem ráda, že ta žena nekomentuje jeho vzhled. Mnoho cizích lidí pokládá za vhodné upozornit na to, jak se od sebe my dva lišíme. „Jsou tak světlé, skoro bílé,“ říkají, když ho hladí po vlasech. „Nedělejte si starosti, ztmavnou, až bude starší,“ dodávají a neodpustí si srovnání: „Jeho otec je určitě albín.“ Možná to tak je.

„Kdybyste někdy potřebovala paní na hlídání,“ přeruší Sandřin hlas tok mých myšlenek, „jsem v agentuře Silver Balloon. Využíváte ji? Aplikace ,Paní na hlídání‘ – Sandra Ramos. Volno mám ale jen o nedělích, protože po zbytek týdne pracuju pro…“ Pokyne hlavou směrem k obžalované.

„Pracujete sedm dní v týdnu?“ zeptám se.

„Proto jsem ve Spojeném království. Kvůli práci. A pečovat o milé děti vlastně není práce.“

„Děkuju za tip. Jak vidíte, paní na hlídání jsem ještě nevybírala.“

Elliot mi zvedne k obličeji čtvrtku papíru. „Co je to?“

„To jsem já,“ oznámí. „Sandra to nakreslila, když jsme na tebe čekali.“

Je to Elliotův portrét, načrtnutý tužkou. Sandra pokrčí rameny. „Ráda kreslím. Aspoň díky tomu nejsem pořád na Facebooku.“ O umění moc nevím, ale připadá mi to hodně dobré.

„Máte opravdu talent,“ podotknu. Podařilo se jí zachytit Elliotovy velké oči a zdůraznit husté vlnité vlasy. „Elliote, doufám, že jsi poděkoval.“

„Jo.“

Koutkem oka zahlédnu obžalovanou, jak se k nám blíží. Sandra pokyne Elliotovi, aby obrázek schoval.

„David Hockney znovu zasahuje,“ řekne obžalovaná a zasměje se vlastnímu vtipu. Hockney byl malíř, to vím i já. Když už se chystá být jízlivá, měla by alespoň přijít s lepším příměrem. Podívá se na mě a po chvíli dodá: „Vy jste byla naše tlumočnice. Děkuju vám.“ Naše?

Naznačím úsměv a přikývnu. Samozřejmě si myslí, že pracuju pro ni. Během let jsem tlumočila mnoha obžalovaným, kteří se mnou mluvili, jako kdybych byla spolehlivá důvěrnice obhajoby. Vyprávěli mi o práci své manželky a akciích svého bratra a chtěli znát můj názor na nemoci jejich matky. Jeden mimořádně hovorný klient velmi rád debatoval o problémech londýnské dopravy – v předešlém životě byl nejspíš územním plánovačem. Jednou ráno jsem na lavici obžalovaných připustila, že toho dne byly nějaké problémy v metru, a náhodou se zmínila o své stanici. Muž, obžalovaný z dvojnásobné vraždy, se tak dozvěděl, kde zhruba bydlím. Ulevilo se mi, když byl shledán vinným.

„Půjdeme,“ vyzve obžalovaná Sandru a zatleská. Zblízka vidím její vlasy, složitě spletené do copu, jaký nosí malé holčičky. Takový účes si člověk nedokáže udělat sám. Přiměla k tomu dnes ráno Sandru? Uvažuju, jakou práci pro ni Sandra vlastně dělá.

„Kde je auto? HALÓ!“ Vykročí a samozřejmě očekává, že Sandra ji bude následovat.

Solidárně zvednu obočí. „Máte opravdu milou šéfku!“

„Doufám, že ten případ prohraje,“ zašeptá Sandra a přiloží prst k ústům. „Musím jít. Měj se, Elliote.“

Sandra je pryč a já si slíbím, že takhle bez dozoru už Elliota nikdy nenechám.

Doma hledáme místo pro Sandřinu kresbu. Elliot ji chce mít na nápadném místě, připíchnutou na svém šatníku, aby byla tím prvním, co uvidí, až se probudí. Zjevně se cítí líp, a tak doufám, že se zítra ochotně vrátí do školy. Ponoří ruce do plechovky se sušenkami, pak přitiskne nos k mému tabletu a sleduje dětské animované filmy. Je klidný a soustředěný, ochotný zabavit se sám, což – jak vím – nelze říct o všech dětech jeho věku. Uvažuju, nakolik je jeho osobnost zformovaná zděděnými geny. Je jeho samostatnost výsledkem snahy vyhnout se stresu a nepříjemným emocím z předchozích let a schopností přežít tím, že se odpoutá od toho, co se děje kolem? Vím, že než byl svěřen do pěstounské péče, vyskytovaly se v jeho biologické rodině problémy s užíváním návykových látek. Od sociální pracovnice Lydie mám šanon s různými formuláři a zprávami, které vypovídají o jeho rodinném zázemí. Některé jsem četla, takže o závažnějších problémech vím, podrobnosti o policejních návštěvách a neshodách rodičů jsem ovšem číst přestala. Uvědomuju si, že Elliot ke mně nepřichází jako nepopsaný list, když se ale seznámím se všemi podrobnostmi jeho rodinného života a tím, co prožil, budu se k němu chovat jinak. Vím, že budu. Ne jako k tragickému sociálnímu případu, ale jako k normálnímu dítěti. Svému dítěti. Nechci ho sledovat při večeři, číst trauma v každém jeho gestu a zabývat se tím, které projevy jeho chování jsou důsledkem předešlých zkušeností. Tohle je jeho druhá šance. Na dně zamčené zásuvky mého psacího stolu leží šanon a je na mně, abych rozhodla, v kolika letech mu ho předám – pokud si ho bude chtít přečíst.

Zmínil se dnes Sandře, že nejsem jeho skutečná matka? Jednou to v autobusu prozradil jakési ženě, která se k němu naklonila přes uličku, aby pochválila jeho tričko s nápisem NASA.

Říká mi mami. Už první den, kdy ke mně přišel, mi Lydia sdělila, že se to dá očekávat. Zatímco některým adoptovaným dětem trvá celé roky, než své nové rodiče začnou oslovovat mámo a táto, a některé to neudělají vůbec, Elliot byl znám tím, že to rychle nabídl všem předchozím pěstounům. Samozřejmě jsem ráda, když slyším, jak mě tak oslovuje. Kéž by mi sociální pracovnice neprozradila, že tak říká každé pěstounce.

„Nepotřebuješ něco?“ prohrábnu mu vlasy. Odmítavě zavrtí hlavou, aniž by odhlédl od displeje.

Zatímco je plně zaneprázdněn, usoudím, že bych měla udělat něco užitečného – třeba vyprat. Agentura pro adopci poskytuje rady o praktické stránce osvojení dítěte, ale nikdo vám neřekne, jak zvládnout samotné základy rodičovství. Najednou mám na starosti šestileté dítě a snažím se to zvládat bez zkušeností a něčí pomoci. Podívám se do přeplněného prádelního koše a začnu probírat Elliotovy svršky. Tričko má na spodku skvrny od trávy a černé kalhoty jsou obalené blátem. Normální matky by si s tím poradily, protože mají zkušenosti z dob, kdy jejich děti byly kojenci a batolaty. Na tyhle skvrny horká voda, na tyhle studená. V laptopu vyhledám heslo „odstraňování skvrn od trávy“. Otevírám jednu kolonku za druhou. Při čtení každou chvíli odhlédnu na své předloktí, kde už dávno vybledly otisky prstů pozůstalého otce, se kterým jsem se setkala u soudu. Stále je ale cítím, nebo si to aspoň představuju.

Držím se rady jedné matky, která na svém blogu tvrdí, že se vyzná v míchání mimóz a všech typech praní. Jeden díl destilovaného vinného octa na jeden díl vody. Prádlo na půl hodiny namočit, pak vymáchat a vyždímat. Postup zopakovat. Mám vinný ocet? Jak poznám, že je destilovaný? Uvažuju, jak by to štípalo, kdybych si ho trochu nakapala na škrábanec na ruce. Mám Elliota tři měsíce, a už jsem o něj málem přišla. Kdybych ho během několika minut neobjevila, šla bych na policii. Vyhlásili by zvláštní poplach a možná ho během několika hodin našli, ale jen proto, aby ho vrátili adopční agentuře a svěřili někomu jinému. Nainstaluju do svého telefonu aplikaci Silver Balloon a vyhledám Sandru Ramosovou. Je přesně ta, koho hledám – její profil jako paní na hlídání má spoustu nadšených recenzí. Trochu mě uklidňuje, že moje dnešní lehkomyslnost, kdy jsem Elliota nechala s ochrankou, nebyla tak riskantní, jak mohla být.

Naskládám všechny Elliotovy svršky do pračky a navolím nejdelší prací cyklus s nejteplejší vodou.

Co si o mně musí nešťastný truchlící otec myslet? Jeho nenarozené dítě přišlo tragicky o život, zatímco já jsem tady – nezpůsobilá matka s dítětem, které je zdravé a které si vlastně nezasloužím; je to nespravedlivé. Ten muž je přesvědčen, že celé je to nespravedlivé – především soudní proces, při kterém pracuju pro necitelnou obžalovanou. V tomto ohledu jsem ale neudělala nic špatného. V jednom má pravdu – pokud bych o to byla požádána, tlumočila bych i vrahovi dítěte nebo obžalovanému pedofilovi. Tlumočníci vyhoví pokaždé, když jsou objednáni, aniž by měli představu o obsahu daného případu. Často ani nevíme, za koho mluvíme – za oběť, obviněného, svědka nebo člena otřesené rodiny oběti. Nemůžeme odejít uprostřed policejního výslechu nebo soudního řízení na základě rozhodnutí, že našemu provinilému klientovi nechceme pomáhat. Veškeré výhrady musíme spolknout a pokračovat. Pokud jsme znechucení, odneseme si svůj odpor domů a oprostíme se od něj ve svém volném čase. Vím, že to tak má být. Kdybych někdy byla na druhé straně soudního systému, vyžadovala bych od všech zúčastněných naprostou profesionalitu.

Když se pračka vypne, objeví se jedna z Elliotových košil, která se srazila na polovinu původní velikosti. Skvrny od trávy jsou stejně zřetelné jako předtím.

Příští ráno se Londýnem šíří zpráva, že porota soudu, řešícího případ nebezpečné jízdy, se odebrala k poradě, aby zvážila svůj verdikt. Cestou do nemocnice přepnu telefon ze stanice Radio I na hudební kanál Spotify. Chci jen hudbu – nemám sebemenší zájem slyšet něco o obžalované, ani myslet na ovdovělého otce.

Nemocnice svatého Tomáše je veřejná nemocnice s dokonalým výhledem na Londýn. Cestou po schodech se dívám na Westminster Bridge a kabinky vyhlídkového kola London Eye. Na jmenovku návštěvníka napíšu REVELLE LEEOVÁ, připojím podpis a zamířím na oddělení kardiologie. Právě tu vyšetřují rusky mluvícího muže, trpícího srdeční chorobou. Když přistoupím k sestře za psacím stolem, hruď se mi chvěje. Lékařské prostředí nemám v oblibě. Jednou jsem musela jistému muži sdělit, že jeho manželka umírá, a než jsem našla vhodná slova v hindštině, dotyčná zemřela. Při práci pro policii nebo soud může vzniknout dojem, že by spravedlnosti mohlo být učiněno zadost, křivda by se mohla nějak napravit a viník by mohl dostat, co zaslouží. Pokud jde o zdraví, není na koho svalit vinu. Koho potrestat, když viníkem je vaše vlastní tělo?

Na pokoji mě představí muži, který působí netečně a má bezbarvou tvář. Je šťastný, že mě vidí, a uvolněně mluví v rodném jazyce o tom, jak mizerně se cítí. Doktor, stojící přede mnou, se domnívá, že Rusův stav není vážný. Když to pacientovi zopakuju, zvedne ruce k nebi úlevou. V hovorové ruštině existuje stejný výraz pro paži a ruku, což v určitých situacích může být zavádějící. Myslím na Britku, žijící v Itálii, která loni prodělala zbytečnou amputaci prsu poté, co její lékařské záznamy z Walesu nebyly dobře přeloženy. Jistému Španělovi ve Skotsku odňali špatnou ledvinu, protože tlumočník udělal chybu v lékařském formuláři.

Konzultace s kardiologem je u konce a já mířím domů. Cestou nakoupím v obchodě se smíšeným zbožím a poté, co v kuchyni vybalím tašky, domluvím si schůzku u holiče, abych Elliota nechala ostříhat. Když ho vyzvednu ze školy, vypráví o tom, že jeden učitel má zlomený zub a druhý zlomenou ruku – jako kdyby obojí spolu nějakým zvláštním způsobem souviselo. Celý večer nemyslím na práci. Večeříme a díváme se na soutěžní pořad v televizi. Poté, co Elliot odejde spát, nechám televizi zapnutou jako kulisu a probírám e-maily. Na výsledky soudního procesu s pachatelkou, která srazila autem chodkyni a z místa činu ujela, jsem zapomněla. Jsem šťastná. Ale pak přijde nejnovější zpráva.

3.

Nevinna.

Nevinna, pokud jde o zabití dítěte, které bylo hlavním bodem obžaloby. Obžalovaná zaplatí pokutu a odpyká si alternativní trest za nebezpečnou jízdu a za to, že ujela z místa činu, ale to je vše. V televizi ztlumím zvuk, abych nevzbudila Elliota. Obrazovku zaplní bezvýrazná tvář obžalované. Vedle ní stojí uhlazený, blazeovaný obhájce. Roztřesený hlas reportérky prozrazuje znechucení, které  nedokáže skrýt. Uvažuju, do jaké míry ovlivnila svědecká výpověď italské turistky výsledek soudního řízení. Když se na obrazovce objeví truchlící otec, duchem nepřítomný a zničený, stisknu tlačítko pro pohotovostní režim dřív, než se na mě podívá. Snažím se jeho i celý případ vytěsnit z mysli, slova zpřeházet a zapomenout.

Doufám, že ten případ prohraje. Připomenu si, co Sandra prohlásila těsně předtím, než jsme se na Old Bailey rozešly. Proč v tak závažném soudním procesu něco podobného vyslovila o své zaměstnavatelce? Určitě si myslí, že ta žena je vinna ve všech bodech obžaloby. Lidé jako obžalovaná se před svými zaměstnanci často projeví – jejich pravé já se odráží v chování vůči číšníkům, řidičům nebo uklízečkám, prostě vůči každému, o kom si myslí, že vykonává podřadnou práci. Sandra tu ženu zná určitě lépe než kdokoli jiný a ví, čeho je schopna.

Tento týden jsem měla mít totální informační embargo. Obvykle se při soudním přelíčení příslušného dne dostavím, tlumočím tomu, kdo to potřebuje, a než soud skončí, mám už jinou práci. Pokud není klientem obžalovaný, obvykle nebývám u vynesení rozsudku – výsledek soudního jednání není moje věc. Brzy jsem se naučila nebýt zvědavá. Výsledek nemůžu ovlivnit, takže to nechávám být. Ale pokud jde o případ, jako je tento, jak se mám vyhnout tomu, abych se o něm nedozvěděla?

Moc toho nenaspím, a tak využiju příležitosti ke kontrole faktur od soudu za tento finanční rok. V dokumentech není příliš mnoho informací – většinou jde o obměnu dokladu typu Southwark Crown Court, 3. červen – R versus Fernandez. Potřebuju zapátrat v paměti, abych si vybavila podrobnosti každé akce. Jednu si pamatuju – fakturu 38575; v té době jsem docházela na policejní stanici ve východním Londýně, kde jsem tlumočila portugalskému turistovi, který na Walthamstow Wetlands našel lidské ostatky. Matně si vzpomínám, že jsem si tehdy přečetla o dolní končetině, nalezené ve čtvrti Bethnal Green. Patřila pohřešované ženě. Nikdy jsem ale neslyšela, že by byl někdo zatčen, a dokonce si ani nepamatuju, že bych se někde dočetla ženino jméno.

Do Googlu napíšu různé kombinace hesla „Nález nohy – Walthamstow Wetlands“, abych mohla případ někam zařadit. Článek v listu The Telegraph uvádí, že ve východním Londýně byl zadržen muž pro vraždu osmadvacetileté ženy. Zaměřím se na konec příběhu – obvinění stažena, podezřelý propuštěn a případ odložen. Onoho dne jsem strávila šest hodin tlumočením portugalskému turistovi; popisovala jsem jeho objev, šok a strach, sotva si uvědomil, co před sebou vidí (lidskou nohu, patřící nejspíš ženě) a co to znamená. Nikdy jsem se nedozvěděla, zda byl vrah dopaden. A ani nemůžu. Dělám jen svou práci – tlumočím a pak odcházím domů. Potřebuju si vzpomenout. Vím, že když nebudu obezřelá, kruté podrobnosti soudních případů ve mně zůstanou – uloží se uvnitř a jejich jed se pomalu nahromadí jako tuha na konci tužky. Proto jsem opatrná. A odolná jako teflon. Slova, která tlumočím, přecházejí z uší do úst, jsou vyřčena a poté se vytratí, aniž za sebou zanechají stopu. Opakuju je, aniž bych je měnila. Polykám celé věty a snažím se ujistit, že nikdy nebudou za hranou, a to ani tehdy, když mluvím v první osobě a popisuju každý příběh, děj, událost, strach i pocit klienta, jako kdybychom byli jedna a tatáž osoba.

Na mysli mi vytane další vzpomínka – případ znásilnění a vraždy z doby před několika lety, kdy byla doma zavražděna mladistvá dívka. Obviněný, dívčin soused, navrhl jako korunního svědka svého polsky mluvícího šéfa a obhajoba mě najala, abych tlumočila. I když dotyčný mluvil o bezúhonnosti svého zaměstnance přesvědčivě, zdálo se, že důkazů je dost, takže obžalovaný je teď jistě ve vězení. Na mém počítači svítí „slabá baterie“. Lezu po čtyřech, abych připojila kabel. Hledám „Případ znásilnění a vraždy mladistvé v Old Bailey“. První, druhá stránka v Googlu. Případů znásilnění a vraždy je tu celá řada, ale není mezi nimi ten, který hledám. Třetí, čtvrtá stránka. Objeví se kresba soudního malíře – poznávám úsměv obžalovaného.

Zproštěn viny.

Nech laptop laptopem, řeknu si. Ničemu to nepomáhá. Vím, že jde jen o statistiku – rozsudky o nevině byly v těchto konkrétních případech vyneseny shodou okolností. Spravedlnost někdy zvítězí, někdy ne. Možná byli dotyční opravdu nevinní. Potřebuju najít jeden případ, který skončil odsouzením, a pak přestanu.

Před budovou burácí motocykl. Jeho motor působí v nočním tichu jako výbuch. Loni jsem byla po půlnoci povolána k tlumočení rusky mluvící Estonce, kterou ulicemi předměstské čtvrti Muswell Hill pronásledoval muž na mopedu. Na policejní stanici v severním Londýně mluvila velmi dobrou angličtinou, ale jak byla z oné události vyděšená, nedokázala v ní myslet, a tak se uchýlila k původnímu jazyku. Hledám pod heslem „Sexuální útočník na mopedu v Muswell Hill“. Mám to.

Vinen.

Dokázala jsem to. Nepracovala jsem pro oběť. Byla jsem neutrální, ale pomohla jsem zformulovat podrobné prohlášení a specifickou svědeckou výpověď, a byla jsem součástí skupiny lidí, kteří toho muže odsoudili a dali průchod spravedlnosti. Nicméně zkoumáním případu a zájmem o rozsudek nemůžu trávit svůj čas.

Televizi mám teď vypnutou. Do diáře si udělám záznam o případu tragické autonehody, abych později mohla zkontrolovat, zda jsem dostala správně zaplaceno, a pak zápisník zavřu.

V aplikaci Exia projdu dostupné tlumočení na zbytek týdne. Spousta soudních jednání se koná mimo Londýn – městské soudy se dosud topí v restech po pandemii a následných stávkách advokátů. Nechci ale cestovat příliš daleko a riskovat, že se k Elliotovi vrátím pozdě. Na neděli potřebují někoho na obchodní konferenci ve Watfordu. To by mohlo být dobré, snadné a příjemné – přesně tohle po dnešku potřebuju. A nezanedbatelná je i mnohem vyšší hodinová sazba než při práci u soudu. Znamenalo by to vzdát se jednoho víkendového dne s Elliotem – poprvé od doby, co je se mnou – nicméně by se to vyplatilo, pokud by mi vyšší honorář umožnil větší výběr práce na všední dny a pomohl mi zajistit, že se pokaždé dostanu včas za Elliotem do školy, abych ho mohla vyzvednout. Zapnu aplikaci Silver Balloon a zkontroluju, jestli je Sandra na tuto neděli volná. Je, takže si ji zapíšu. Potřebuju pracovat, což znamená svěřit syna jiným lidem – a ona už se ve vztahu k němu osvědčila. Vezmu tu obchodní konferenci. Možná se mi podaří přeložit i pár špatně zapsaných vtipů. Mohla by to dokonce být zábava.

I když je skoro jedna hodina v noci, jsem dosud příliš neklidná, než abych usnula. Někde v zásuvce mám prášky na spaní, ale nechci být otupělá a neslyšet Elliota, kdyby mě v noci volal. Vložím do laptopu ruský film a nastavím titulky na italštinu – dvě jazyková cvičení najednou, která mě donutí k tomu, abych se soustředila a přestala myslet na dnešek. Vrátím se k aplikaci pracovních nabídek, na zítra ráno si zamluvím práci v jedné právnické kanceláři v centru Londýna – je to jednodušší než jít k soudu – a pak se usadím, abych se podívala na film.

Nemůžu si pomoct, ale cítím určité uspokojení, že jsem to zvládla. Na obrazovce zjistím chybu v překladu z ruštiny do italštiny. Ať už tyhle titulky dělal kdokoli, neznal rozdíl mezi ruskými slovy pro „světle modrý“ a „tmavě modrý“. Trapná, zásadní chyba. Přetočím film na konec a zapíšu si název agentury, která titulky poskytla. Poté, co najdu kontakt, začnu psát e-mail, kde je o chybě informuju, pak si to ale rozmyslím a svůj příspěvek vymažu. Bude lepší, když to nebudou vědět.

Tuhle část Londýna moc neznám, nicméně připouštím, že ulice vypadá docela dobře. Leží v nárazníkové zóně světového dědictví UNESCO. Všechny domy jsou georgiánské a do jednoho prošly důkladnou renovací. Mám na sobě nažehlené kalhoty, vysoké boty a košili jednoduchého střihu. Pro své londýnské náměstí bych byla oblečena nedostatečně, ale tady v Greenwichi – jak doufám – splynu s okolím. Tisknu nos k okennímu sklu a rukama si stíním oči. V prostoru mezi závěsy vidím parketovou podlahu a spoustu dřeva. Zdá se, že vzadu je dvůr, stísněný a ponurý. Nahoře se určitě nachází ložnice. Opřu se o zeď a znovu obhlédnu celý dům.

Cihlové zdivo a dřevo jsou natřeny světle žlutou barvou. Jsou tu truhlíky s květinami, kterým v důsledku počasí ubylo listů. Přesunu se k druhému oknu v přízemí a nahlédnu mezi závěsy. Představuju si, jak popíjím v pokoji a on si tu hraje. Pravou rukou sáhnu do truhlíku a bezděčně vytrhnu rostlinu z hlíny i s kořeny. Něco se ve mně uvolní. Odumřelou rostlinu odhodím. Doufám, že mě při tom nikdo neviděl. Dál zírám do okna. O tři domy dál je vývěska „Na prodej“, což mi nahrává – pro všechny, kdo mě pozorují, jsem určitě někým, kdo se chystá koupit nemovitost. Jsem si jistá, že kolemjdoucí mě tak vnímají – představují si, že zatímco manžel je v práci a mé dvě děti ve škole, na tržišti uvažuju, co koupit do domu a kde se hodlám usadit natrvalo, a prověřuju naše budoucí sousedy. Nic podezřelého. Obývací pokoj má holé bílé stěny a nezdá se, že by ho někdo obýval. Nevidím žádné dětské knihy. Přesto bych tu raději viděla jeho než tebe.

Odstoupím od okna. Oba jste na opačném konci města. To, že jsem tady, nedává žádný smysl. Odbočím z ulice, kde kdysi bydlel, a zamířím do kopce k hvězdárně. Vynakládám větší fyzickou námahu než obvykle a můj srdeční sval dává najevo svou nelibost. V půli cesty musím zastavit. Opřu se rukama o kolena a těžce dýchám ústy. Míjejí mě turisté, kteří si navzájem nadšeně ukazují Katedrálu svatého Pavla, mrakodrap The Shard a O2 Arénu. Dorazím na vrcholek a obrátím se ke svahu zády. Nepřišla jsem do Greenwiche obdivovat město – ale proč tu vlastně jsem? Pro případ, že bych měla jedno přání.

Místem nedaleko odtud prochází nultý poledník. Jak se dalo čekat, kdosi tu pózuje pro fotografii a stojí přitom každou nohou na jedné straně. Lidé sem přicházejí proto, aby mohli současně stát na obou stranách vyznačené linie. Chtějí se rozdělit do dvou časových světů, ale jsou příliš bláhoví, než aby věděli, že to nefunguje. Z tohoto světa není úniku pro nikoho. V obou časových pásmech bude všechno pociťováno stejně. Já jsem stále já, ty jsi stále ty a on není můj.

Slyším je dřív, než vidím. Je všední den uprostřed školního roku, takže se tu jistě objeví nějaká skupina školáků na exkurzi. Existuje něco, čemu se úzkostlivě vyhýbám – dětským knihkupectvím, muzeím a vzdělávacím institucím – ale tohle ráno jsem pocítila neodolatelné nutkání udělat výjimku. Objevuje se skupina školáků v uniformách. Uvědomím si, že jsem v pohodě, že tomu dokážu odolat, protože jsou jeden jako druhý a nic pro mě neznamenají – jsou malí, anonymní a nerozeznatelní, podobní cukrovinkám, rozpuštěným a slepeným dohromady. Kdyby byl mezi nimi můj syn, vynikal by jako někdo, koho na potemnělém jevišti osvítí jediný reflektor.

Začne mi vyzvánět telefon.

Číslo je zablokované. „Haló?“ Sotva popadám dech.

„Přijmete hovor z ženské věznice Bronzefield?“ ozve se ženský hlas. Hned neodpovím. Mám křeč v břiše, které se kroutí a stahuje jako uzel.

„Mám tu vězeňkyni, která se s vámi snaží spojit.“