KOKETÉRIE

Text © Marek Epstein, 2025

Illustrations © Eva Bartošová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0927-2

sešit I.

28. 9. 1936 (DOPSÁNO)

Hnus. Prší, mlha. Konec září. Sedmnáctý narozeniny. Otec pronajal salonek v Rudolfově restauraci kus za městem, kam se trmácíme skoro hodinu. Boty durch. Kloužeme blátivou pěšinou podél řeky kolem židovskýho hřbitova a pak po rozpadlým mostku přes Nežárku. Po víkendových lijácích voda hučí a letí po kamenech. Matka se sestrou ječí strachy. Otec si vzal odpoledne volno, než aby restauraci namísto úterý objednal na neděli. To se Rudolfka nadýmá smetánkou a panstvem z Budějic. V úterý odpoledne jsme jediní, kdo se suší u kamen a drkotá zuby. Jídlo za polovic. Těší mě představa, že sestra prochladne a odstoná to. Od záležitosti s Luďou ji nenávidím.

Otec objedná přípitek slabým pivem a zopakuje svoji oblíbenou historku, že tenhle hostinec postavil architekt Zítek, když se ještě učil skládat cihly. Teprve když si to u nás patřičně nacvičil, troufl si na Národní divadlo v Praze. Matka cvaká zuby tak nahlas, až to nevydržím a přiložím do chladnoucích kamen. Hospodský mě chce za tu drzost vyhodit. Dvojkoruna do mastný kapsy ho uklidní.

Smím si objednat cokoliv z předkrmů. Matka si dá polívku, otec taliána. Sestra, po trapně tajné výměně pohledů, jenom čaj. Nejdražší na první straně jídelního lístku je pečený ovar s křenem. Nesnáším tlustý maso. Stojí ale skoro stejně jako jídlo na objednávku. Poručím si ho. Otec zasténá. Už se nadechuje k nesouhlasu, ale matka ho pod stolem vezme za ruku a připomene mu tak, že to mám přece od nich jako narozeninový dar. Stokrát se ptali a já stokrát odpověděl, že bych chtěl k narozeninám míč. Balon, se kterým kopeme s kvartou, připomíná už jen nafouknutý
cár mý fotbalový duše. Místo balonu teď žvýkám tlustý připečený maso a jedinou radost mi dělá pomyšlení, že tatíka bude bolet při placení a ségra to odskáče rýmou. Zírají na mě, jak odsouvám skoro plný talíř a utírám si pusu. Ještě sousto a začnu zvracet. Otec se natáhne po zbytcích, ale matka znovu zasáhne s tím, že mi jídlo nechá zabalit domů.

Sestra vyloví z mokrýho batohu balíček převázaný stuhou. Překvapí mě. Ve žlutým hedvábným papíru leží tlustá kniha v pevných látkových deskách. K mýmu úžasu obsahuje jen prázdný bílý listy. Ségra mi s poťouchlým úsměvem vysvětluje, že jde o deník. O jakéhosi intimního přítele, kterýmu můžu svěřit všechno, co nechci říct nahlas. Zaznamenám sarkasmus a pohrdání. Prudce dar odstrčím. Matka se Hely zastává. Je to hezká myšlenka. Taky mívala památník, a ještě mi to pomůže v přípravě na maturitní slohovou práci. Ohradím se, že jde o holčičí záležitost. Spor utne otec věcným konstatováním, že to sestru stálo spoustu peněz. V tom má asi pravdu.

Ségra otevře svazek na první stránce a podá mi tužku.

„Deník by měl začínat jedním slovem,“ vysvětlí mi. „Nejhezčím, který znáš.“

Všichni na mě dychtivě zírají jako na faráře před kázáním. Rozvážně si vezmu tužku a na první stránku vykroužím kostrbatým písmem velký nápis.

5. 10. 1936

11. 11. 1936

13. 11. 1936

Luďa přišla na zápas. Když jsem dal gól, pískala.

Co to znamená?

15. 11. 1936

PRDEL mojí sestry Heleny je stejně nechutná jako její povaha. Je jen o rok starší, ale chová se ke mně hůř než macecha. Jako premiantka loňskýho ročníku nastoupila v kanceláři městský správy v Hradci a rázem vydělává víc než otec i matka dohromady. A dobře to ví. Na konci léta se mi hrabala v polici a objevila básničku, kterou jsem napsal Ludě v srpnu, když se mi nejvíc stýskalo. Básničky nečtu, ale občas se mi samy natlačí do hlavy. Tuhle jsem si i zapsal. Ta kráva ji poslala v obálce na její adresu. Hned první den školního roku jsem objevil obálku v lavici i s útržkem svý idiotský básně a Ludiným přípisem na druhý straně: Ani kdybys byl poslední na světě, Guste! Hned ten den jsem spláchl do záchodu sestřiny stříbrný náušnice.

5. 12. 1936 (DOPSÁNO)

První sníh. Hřiště u školy je z půlky pod závějí. Haranti štěstím bez sebe. V sadech vyklouzaný ledový koryto skoro až k řece. Sledujeme děcka z primy, ale pak už to taky nevydržíme a sami si přitáhneme sáně a pytle naditý slámou. Skoro dospělí idioti. Všechno mám mokrý, matka bude vyvádět. Když se setmí, přijde i pár holek. Mezi nimi poznám Luďu. Chci utéct, ale nadšeně zůstanu.

Znovu sněží a na lampách se dělají bílý čepice. Luďa se mi několikrát vysměje, když se vysypu do nafoukaný hromady. Nevydržím a strčím do ní. Vrátí mi to. Holky se řehtají a každá jede s někým na pytli nebo na saních. Nechají nás nahoře jen s parchantama. Najednou se Luďa tváří uraženě. Když ale vidí, jak se kamarádky chechtají dole u cesty, nasedne na pytel a vztekle na mě zasyčí. Chce sedět vepředu a řídit. Zatočí se mi hlava. Jako ve snu sedám za ní. Její neposlušný rezatý vlasy se mi hned zamotají do obličeje a voní jasmínem jako čistý prostěradlo. Nedokážu nás ani odstrčit. Nakonec se přece jen převážíme a svah nás zběsile polyká. Letíme pořád rychleji, protože Luďa schválně nebrzdí. Snad si myslí, že se začnu bát. Její chyba. Zvednu paty. Proletíme kolem ostatních a dál se svahem řítíme k řece. Luďa jako uhranutá zírá na černou hladinu a já pochopím, že musím něco udělat, jinak se vykoupeme. Ostatní na nás řvou, ale mně v tu chvíli připadají nesmírně vzdálení. Všechno se jakoby zpomaluje a zrychluje zároveň. Protáhnu ruce pod jejíma a jediným trhnutím nás převalím na bok. Ve stejný okamžik vystříkne voda, jak pytel se slámou pročísl temnou hladinu.

Zůstaneme nehybně ležet těsně nad řekou. Nedokážu rozplést dlaně, které si Luďa tlačí křečovitě ke kabátu. Oba rychle dýcháme. Její vlasy se mi rozprostřely po celým ksichtě. Vidím ji jako za oponou. I přes kabát v dlaních cítím její prsa. Celý to trvá jen několik vteřin. Moje prsty samy od sebe rozehrají jemnou klapkohru v místech, kde se jí zvedá hruď. A Luďa si to nechá líbit. Mohla mě hned odstrčit. Okřiknout, že jsem prase. Fackovat. Ale Luďa leží jako postřelená a moje prsty tančí v měkkým mase pod látkou. Její dech se krátí stejně jako můj. Teprve když se nad námi rozkročí Karlos a s obavou se skloní, oba vyprskneme smíchy.

7. 12. 1936

Nedokážu na to přestat myslet. Když přijdu domů, vyhrabu z botníku ten podělaný prázdný sešit a napíšu, že Luďa je nemocná. Nutkání sdělit to aspoň papíru mě samotnýho překvapí. Už ráno měla vysokou teplotu a po hodině odešla ze školy. Před spaním zas cítím v dlaních její kozy. Myslím na ně každou chvilku. Několikrát obejdu dům Rezatých a doufám, že Luďa třeba vykoukne z okna. Jejich posluhovačka mi prozradí, že u slečinky byl doktor. Špatně se jí dýchá. Stoná teprve dva dny, ale já mám pocit, jako by meškala celý věky. Pošlu jí po služce jablko. Už se nevrátí.

11. 12. 1936

15. 12. 1936

S Karlosem se dáme naverbovat na schůzi jindřichohradeckých levičáků. Loví na ulici před gymnáziem. Slibují párek a pivo. Otec jde nakonec taky. Komunisti jsou mu prý sympatičtější než socialisti i agrárníci. Ti na schůzích rozdávají jen polívku. Mě politika nezajímá. Párky ale velmi. Bohužel se jídlo podává až po schůzi. Musíme přetrpět dvě hodiny žvanění. Z Prahy dorazil dokonce nějaký kápo, který nekonečně dlouho mele o Sovětským svazu. Do nebe vychvaluje Stalina a Lenina.

Asi po hodině se hlásí o slovo starý dentista Limanov a Pražákovi tvrdí do ksichtu, že lže. On prý utekl z Petrohradu před deseti lety. Už tenkrát se lidi v celým Rusku třásli před bolševikama strachy. Všechny jeho příbuzný prý zastřelili. Celý komunismus je podvod a ti, co tý ideji věří, jsou idioti. Načež ho chtějí ze schůze vyhodit, ale další členové židovský obce se zvedají a celý to končí hromadnou strkanicí, kterou s Karlosem využijeme k tomu, abychom si nacpali kapsy párkama. Otce nevidím.

Později na schodech u kostela hltáme chladnoucí uzeninu a souhlasíme, že ten komunismus nebude zas tak špatný. Mrzí nás, že jsme si nestačili ve zmatku natočit pivo. Domů donesu ještě pět nožiček, který už nedokážu spolykat. V noci opakovaně zvracím.

24. 12. 1936

Ségra je kráva skoro pořád, ale někdy má i kráva pravdu. S tím psaním totiž nebyla úplně vedle. Když začnu, jako bych povolil utažený pásek na kalhotách. Myšlenky, zaseknutý v jednom bodě, se pohnou. Už jsem jí to přiznal, ať má blbka radost.

Luďa je se zápalem plic v budějovickým špitálu. Prý nesmí vstávat z postele. Kašle v jednom kuse a mají strach, aby z toho nebyly souchotě. Je Štědrý den a mně je hůř než jindy. Myslím na ni. Na její prsa. Jak se mi vysmívá a pihy kolem nosu jí při tom poskakují jako hvězdy na splašeným nebi. Rezatý vlasy poletují neposlušně kolem uší a voní mi do vzpomínek. Jednou jsem ji pozoroval proti slunci a zdálo se mi, jako by její hlava hořela. Ve třídě máme aspoň deset holek, který jsou objektivně hezčí než Luďa. Karlos ji má až na patnáctým místě, jen těsně před Jeřábkovou a Muttovou. Ale Muttová nemá nohu, takže se vlastně nepočítá. Karlos si myslí, že rezatý holky jsou nějak poškozený. A prý to nezachrání ani slušný kozy a dlouhý nohy. On by si s Luďou nikdy nezačal. Už proto, že její otec boxoval za Sokol. Jenomže Karlos je na tom jako já, kecy v kleci. Kdyby na to přišlo, klidně by omakával i tu jednu nohu chromý Muttový. Přistihnu se, že s Luďou občas v duchu mluvím. Začínám vážně blbnout.

28. 12. 1936

Pokouším se převeršovat

pár básní z Apollinaira.

Marně.

Nenacházím verš na slovo Luďa.

1. 1. 1937

Silvestr se vyloženě nepovedl. Matka s otcem slaví v místním Sokole. Chtějí, abychom šli i my se sestrou. Hela se nakonec vymluví. Bolí ji hlava a matka se postaví za ni. Já ale jít musím. Kdyby tu byla Luďa, bylo by všechno hezký. Jenomže Luďa odjela do plicního sanatoria na Šumavu a vrátí se až v půlce ledna. Nejsem si jistý, zda to bez ní přežiju.

Po půlnoci se v sále objeví asi pět kluků z německýho gymplu. Vykřikují hesla, aby sokoly vytočili. Všichni se tu známe. Víme, že tihle frajeři jsou z oddílu řeckořímskýho zápasu a jednoduše se přišli porvat. Jak na Nový rok, tak po celý rok. Bratři cvičenci dlouho dělají, že nic neslyší. Když ale Němčouři začnou vykřikovat, že si nás brzy podají, vstane místostarosta Buček, opile se ukloní ostatním, jako by začínal cvičit na bradlech, a pak levým hákem sundá Hechta, až odletí do prázdných židlí pod pódiem. Ostatní se do něj okamžitě pustí. Jenomže válet se na žíněnce a rvát se u muziky, v tom je sakra rozdíl. Staří sokolové prošli válkou. Zdá se, že se teď dobře baví. Podávají si těch několik skutečných Germánů jako kus hadru. Na podlaze zůstane ležet nejmíň pět vyražených zubů.

Táta mě postrkuje, abych si šel taky praštit, když můžu. Ale něco ve mně se vzpouzí. Ségra vždycky tvrdí, že jsem srab. Pipina. Já jen nehodlám nikomu ubližovat. Táta válčil za Rakousko. Viděl prý tolik mrtvol, že jich na celým jindřichohradeckým hřbitově neleží víc. Občas křičí ze spaní a máma ho obkládá mokrými ručníky. Tátovi krev nevadí. Mně se z ní zvedá žaludek.

4. 1. 1937

Všichni už vědí, že starýho Bučka našli o Novým roce na břehu Malýho Vajgaru. Kousek od přelivu. Měl zlámaný ruce a prsty mu zčernaly mrazem. Čtyři museli uříznout. Už nikdy se neposadí za verpánek ani nevyskočí na koně našíř. Četníci případ odložili pro nedostatek důkazů. Buček si pamatuje jen, že ho praštili zezadu po hlavě. Probral se až ve špitálu. Všichni vědí, kdo to udělal, ale dokázat se to nedá. Navzájem si kryjí záda. Je mi smutno. Možná by bylo lepší víc se s nimi bavit.

15. 1. 1937 (OPSÁNO, VLEPENO)

Drahá, Vážená, Milá Ludmilo,

dlouho hledám odvahu Ti napsat. Snad se kvůli tomu na mě nebudeš hněvat. Je to už víc než měsíc, co jsem Tě viděl naposledy, a přece pořád myslím na to, jak ležíme tam dole u řeky a Ty se směješ. Promiň, že to takhle píšu. Vaši říkali, že je Ti už lépe, souchotě nemáš, jen chronický kašel. Přeji Ti, aby ses v sanatoriu rychle uzdravila.

Ve škole jsme začali opakovat na maturitu. Je toho opravdu hodně. U některých otázek si nejsem jistý, jestli jsem o nich vůbec kdy slyšel. Kdybys chtěla poslat otázky, nijak mě nešetři. Pošlu Ti všechno obratem a moc rád. Konečně zamrzl rybník a každý den chodíme bruslit. Měj se hezky. Přikládám adresu, kdybys mi přece jen chtěla napsat.

25. 1. 1937

7. 2. 1937

Dnes v noci jsem nabyl přesvědčení, že žádnou školu nepotřebuju. Maturitu se svým chabým mozkem nikdy nesložím. U večeře se svěřím se svými pochybnostmi otci a matce. Žádný pochopení. Žádná soustrast. Otec vyhrožuje, že i přes můj věk mě sešvihá řemenem a vyžene, jestli v učení polevím. A já mu to věřím.

Karlos se cítí stejně bídně. Jeho táta vede velkoobchod s potravinama. Občas se mu podaří šlohnout lahev rybízovýho vína. V létě ho presují ve dvoře a pak prodávají do krámů jako francouzský božolé. Bereme si lup k nim na půdu, kde jsme si poskládali ze starých krámů a nábytku celkem útulný kutloch. Tam se snažíme navzájem zkoušet z látky, která nás nezajímá, a k tomu ucucáváme perlivý víno a končíme nekonečným smíchem a žvaněním o blbostech a holkách.

Už jsem Karlose přesvědčil, že Luďa je skoro nejhezčí holka ze třídy. Dokonce jsem ségře vytrhl stránku z jedný vážně blbý knížky, kde se píše, že rezatý holky jsou nejlepší a nejvášnivější milenky, se kterýma se nemůžou rovnat ani Italky nebo Španělky. Luďa mi pořád neodepisuje. Možná můj dopis ani nečetla. Myslím na to každý den. Večer místo řečtiny čtu rodokapsy. Nic jinýho mě nebaví. Nemůžu si pomoct.

9. 2. 1937

Cestou do školy mě zastaví doručovatel Kos a na půl huby informuje, že mám na přepážce psaní poste restante. Netuším, co dnes probíráme. Dokonce si ani neuvědomuju, jak s Karlosem na hodině fyziky převrhneme sloučeninu amoniaku a celý patro je pro smrad hnaný na dvůr. Vidím jen ulici k poště a třesoucí se prsty, ve kterých z přepážky odnáším psaní. Je útlý a pomačkaný, jako by necestovalo jen padesát kilometrů ze Šumavy, ale několikrát kolem světa.

Zamknu se v pokoji rodičů, protože ten jediný má klíč ve dveřích. Pak zírám na psaní a polykám strach, který mě zčistajasna sevře do kleští představivosti. Ani kdybys byl poslední na světě, Guste! Ta věta z naší poslední (a jediný) korespondence mě rdousí a trhá mi vnitřnosti. Nakonec obálku otevřu. Uvnitř se modrají pouhý tři věty. Děkuju za dopis. Udělal mi radost. Někdy na tebe myslím.

Dokonce se ani nepodepsala, jako bych si neměl myslet nic víc, než co stojí v řádcích.

Žádný literární vědec nepodrobil tři holý věty tak důkladnýmu rozboru jako já. Využívám mlhavých předmaturitních znalostí filozofie, biologie i matematiky, abych z těch několika slov vytěžil naprosto všechny informace, který mi chtěla Luďa sdělit. Ale ať nahlížím na dopis z pohledu ontologie, entropie nebo evoluce, vždycky se dostávám ke stejnýmu otazníku. Proč mi sakra nenapsala víc?

15. 2. 1937

Jsem upozorněn, že s cvičnou slohovou prací, kterou jsme psali minulý týden, bych ke zkoušce z češtiny vůbec nebyl připuštěn. Nezachránil to ani zoufalý pokus o básničku místo epilogu. Ani fakt, že Karlos je na tom ještě hůř, mi radost nedělá. Ségra mě dráždí. Tvrdí, že s tím, co teď umím, na maturitu jednoduše nemám a nikdy ji nesložím. Po krátký hádce uteču do ložnice rodičů a rozhodnu se nevyjít, dokud nezlepším svůj rukopis a hlavně – jak jsem byl češtinářem důrazně upozorněn – prostý popis.

Náš dům (prostý popis)

Bydlíme v ulici Kostelní v malém přístavku přilepeném k faře. Jak tvrdí náš kaplan, bývaly tu maštale nebo snad kurníky. Nikdo už přesně neví. Před lety bylo hospodářské stavení přestavěno na bydlení pro farní čeledíny. Po nich tu žila kuchařka. Teď v těsném třípokojovém bytě žijeme my. Já a sestra Helena sdílíme pokojík v podkroví, přepažený starým kobercem na dvě stejné poloviny. Otec s matkou, oba zaměstnaní jako pomocné síly u Černínů na zámku, spí v zadním pokoji. Největší a nejteplejší místností je sednice v přízemí. Tam občas přespává otec, když se vrátí z noční služby na vrátnici.

V domku je skoro celý rok hrozná zima. Můžou za to stará okna do ulice i těsné kamenné soudky kolem zdí, kde je i v parném létě chlad a vlhko. Sporák, na kterém matka vaří, nedokáže v tuhých mrazech vytopit ani sednici. Otevřené dveře do zbytku domu sotva zavlaží schodiště, které se pak leskne sraženými kapkami vody a klouže. V lednu a únoru chodíme spát s čepicí a dvojitou duchnou. Ráno se často budíme s jinovatkou na polštářích. Přesto skoro nikdy nestůněme. Když občas zažertuji, že bydlíme v chlívu, nikdo se nesměje.

Otec je velmi pyšný na černou rulou vydlážděnou rýhu mezi zápražím a farní zdí, kudy prý přesně probíhá patnáctý poledník východně od Greenwiche. V minulém století ho nechal vydláždit jeden z fráterů holdující astronomii. To bylo ještě před tím, než prostor mezi domem a farou přehradila vysoká křivá zeď. Občas otce sleduji, jak bafá fajfku a s chutí překračuje čáru tam a zpět, jako by pokořoval celé kontinenty. Pan farář nám už roky slibuje, že dá postavit druhý komín, do kterého by se dalo přikládat ze všech pokojů. Ale otec to komentuje slovy, že boží mlýny melou tak pomalu, až na to jeden lidský život pojde.

Na malém temném dvorku chováme několik slepic a v rohu stojí páchnoucí kotec s králíky. Jednou za měsíc obědváme všichni s panem farářem a kostelníkem na faře. V listopadu chodíme na zámek, kde vrchnost pořádá zabijačku a všem zaměstnancům rozdá výslužky. Matka mluví o rodině pana zesnulého hraběte Františka moc hezky, ale otec stále víc koketuje se socialisty a komunisty. Všichni feudálové prý zaslouží pověsit. Otec měří sto sedmdesát dva centimetrů. Hlavu mu pokrývá lysina, kdysi rámovaná kudrnatými vlasy. Je přesvědčený, že jsme chudí. Změnit to může jen revoluce, o které slyšel na schůzi místních levičáků. Matka je hubená a kulhá od obrny. Myslí si, že jsme bohatí, protože máme každou neděli maso, ale hlavně máme jeden druhého a není válka. Sestra je přesvědčená, že já i rodiče jsme hloupí, a proto budeme chudí vždycky. Ona sama flirtuje s jedním postarším úředníkem ze Spořitelny. Nechápu, co na ní vidí.

Popis postavy: Má sestra. Je poměrně ošklivá a podobná otci. Robustní hlava s příliš velkým nosem, malá pusa a úzké rty, ale masitý dolíček v bradě, který jí občas sluší. Vlasy tmavě hnědé, kdysi taky vlnité. Krk připomíná špalek na štípání dřeva. Z pravidelných pozorování vím, že má už v osmnácti povislá prsa a zadek s faldy. Na naší stupnici by se umístila daleko za jednonohou Muttovou, protože ta má aspoň smysl pro humor. Má starší sestra Hela je jeden z nejošklivějších lidí, které znám.

Přečetl jsem si dnešní zápis a musím souhlasit s naším češtinářem. Kluk z pátý třídy by to napsal líp. Moje znalosti z matematiky, zeměpisu, němčiny a hlavně řečtiny jsou stejně mizerný. Ale prostý popis, to je učiněná tragédie.

18. 2. 1937

Dnešní den je nejhezčí ze všech dnů, který si pamatuju. O hlavní přestávce se mezi dívky korzující po chodbě gymnázia připletla i rezatá kštice, která mi způsobila drobnou zástavu. Musím poprosit Karlose, aby se šel podívat, jestli je to opravdu Luďa. Nohy mi změkly. Karlos je jediný, kdo ví, že se mi Luďa líbí. Ví to líp než Luďa sama. Od jejího dopisu jsem odeslal dalších patnáct, ale na žádný jsem nedostal odpověď. Chodí teď do školy každý den na dvě hodiny, aby dohnala, co zameškala. Je až porcelánově bledá a neskutečně zhubla. Dřív jsme ji s Karlosem evidovali ve skupině buclíků, ale teď jasně propadla do řídký společnosti gazel. Jakoby se i vytáhla do výšky a díky kašli se jí zvětšily oči, podtržený vykřičníky dlouhých rudých řas. Když se na mě podívá, nedokážu se nadechnout. Jestli se mi už předtím docela líbila, tak teď nabyla obrysů bohyně. Nevím, co se s ní za ty tři měsíce stalo, ale dočista mě to paralyzuje. Dokonce i Karlos mě upozorní, že z ní ve špitálu udělali slušnou kost. Bohužel si toho všímají i další kluci a Luďa se na ně směje a jenom mě si vůbec nevšímá. Ani kdybys byl poslední na světě, Guste…

21. 2. 1937

24. 2. 1937

Vlaková trať mezi Hradcem a Děbolínem je rovná placka. Spěchá mezi poli, jen chvílemi se ztrácí v remízcích. Před rybníkem Houskovec se pak mírně stáčí, aby zamířila na hradecký předměstí. A právě tady v půli oblouku, kde vlaky začínají brzdit do stanice, ale stále se řítí skoro šedesátikilometrovou rychlostí, je místo oblíbený sebevrahy. Hradečtí mu říkají „popraviště“. Fíra, který zahlédne nebožáka až v půlce zatáčky, nemá šanci vlak ubrzdit. Mezi stromy se krčí rezatý křížky se suchými květy od těch, kterým stálo za to sem po náspu dojít.

Tenhle týden jsem tu už potřetí. V pondělí jsem se tak úpěnlivě loučil s matkou, až se lekla, že trpím horečkou. Už dva dny jako sup kroužím kolem domu Rezatých, kdyby Luďa náhodou vyšla nebo třeba jen otevřela okno. Ale jako naschvál panuje všude klid. Mám strašnou chuť svěřit Karlosovi, že už to nesnesu. Luďa mě naprosto přezírá a ponižuje flirtováním s jinými. Ve chvíli, kdy se o přestávce konečně rozhodnu, nakloní se Karlos ke mně a šeptá, že se mu dnes zdálo o Ludiných kozách a že mu přijde, že jí taky v léčebně nějak povyrostly. A při tom jsem to já, kdo je držel v dlaních a koho doteď hřejí v místech, kde se prsty nořily do měkký podstaty ženství. Já!

Dneska to udělám. Rychlík z Veselí vyjede za osm minut. Opřu kolo o strom a pověsím na řídítka pomuchlanou cedulku s adresou, kam se má vrátit. Bicykl patří panu faráři, který nám ho v týdnu bezplatně půjčuje. V pravý kapse čeká dopis pro rodiče. Krátký a stručný. Nemůžete za to. Mám vás rád. Nikdy bych nebyl šťastný. Sestra ať si zabere celý pokoj a moje věci spálí. Odpusťte mi tu hanbu. Sbohem. Mnohem delší psaní, plný výčitek a osočování, mě tlačí v kapse na prsou. Ludě jsem vyčetl všechnu svoji bolest, odříkání, ponižování a nakonec i to, že si mě od návratu vůbec nevšímá, i když jsem jí tolik psal. Moje smrt je na tvých rukách, Ludmilo Rezatá! Opakovat si tuhle větu mě naplňuje štěstím.

Vzdálené zatroubení mi dává na vědomí, že rychlík právě projíždí Děbolínem, kde nestaví. Včera i předevčírem mě strach zastavil už pod kamenitým náspem. Dnes se ale vyškrábu až nahoru na pešuňk. Udělám to. Nebe se ohýbá pod mraky a mrzne. Udělám to. Na polích leží asi dvacet centimetrů sněhu. Pěšina, kterou jsem tu sám vyšlapal, se klikatí až k prohrnutý silnici na Hradec. Udělám! Stáhnu rukavice a postý překontroluju obsah kapes. Hlavně tý náprsní. Těleso náspu se začne jemně chvět. Možná je to ale jen můj strach, co mi třepotá prsty a cvaká zuby. Ve stejný okamžik, kdy se dotknu papíru s jejím jménem, vyděsí mě představa, že vlak přepůlí tělo v místech, kde je dopis uschovaný. Co pak? Luďa se nikdy nedozví, že jsem tu chcípl kvůli ní. Ta představa mě strhne ze svahu dolů. Možná pomůže i sníh a led na náspu. Letím po zádech do příkopu. Tvrdá rána temenem na zapadaný kameny. Na okamžik ztrácím vědomí. Ve stejný okamžik mě kdosi spěšně překračuje a jediným skokem se vrhá na koleje. Nevím, jestli je to jeho, nebo můj výkřik. Možná jen úpění desítek valících se tun oceli prořízne to únorový odpoledne. Poslední, co si pamatuju, jsou dvě dlouhý nohy, klouzající z náspu přímo do mý náruče. Ještě dlouho cítím, jak mě bezmocně kopou do břicha.

24. 3. 1937 (VLEPENO)

Má nejmilejší Ludmilo Rezatá,

až budeš číst tyhle řádky, bude už moje duše v místech, které pan farář nazývá peklem. Sebevrazi prý nesmí do Nebe. Přemýšlel jsem nad tím proč a jediný, co mě napadlo, je, že Pánaboha štve, že sami rozhodli, kdy umřou. Já umřít nechtěl. Chtěl jsem být s Tebou, a to navždy. Jenomže Ty teď dáváš přednost všem ostatním. Horáka jsi dokonce držela za ruku během přednesu. Od svého návratu jsi se mnou ani jednou nepromluvila. Vyhýbáš se mi. Z toho jsem pochopil, že o mě nemáš nejmenší zájem. To bohužel nemohu říct já o Tobě. Nebude se Ti s tím lehce žít a dopředu se Ti omlouvám, ale musím to vyslovit. Umírám z lásky k Tobě, Tvojí vinou a jen pro Tebe. Nikdy na to nezapomeň. Má poslední myšlenka bude patřit Tobě, ležící vedle mě na břehu řeky.

Tvůj poslední na světě

Gust

Místo tepla tvojich retů

S červy žeru omeletu

Něhou smrtku podaruji

S černou hlínou kopuluji

Místo žáru díra pustá

Zabila jsi Feru Gusta

26. 3. 1937

Prdel.

Prdel.

Prdel.

Obleva.

30. 3. 1937

Luďa se baví celou velkou přestávku s Horákem. Věnuje mu půlku hrušky. Karlos slyší, jak si šeptají. Moje duše hoří. Horákovi před školou proříznu obě duše.

2. 4. 1937

Musím se jít podívat na pešuňk u Houskovce. Mezi stromy přibyl další kříž. Vlak na Veselí má dnes patnáct minut zpoždění. Sleduju včelu, která se probrala v prvních paprscích jarního slunce. V mrákotách poletuje kolem holých větví. Večer zmrzne. Nezabiju se. Vím to. Zabije mě život. Stejně jako ostatní.

9. 4. 1937

Pátek. Náhradní školní program. Na Střelnici dnes hrají umělci z Budějic. Kus nese jméno Bílá nemoc a je povinný. Moc si z něj nepamatuju. Snad jen, že tam pořád někdo stoná. Herci hodně křičí, a tak je slyšet i v zadních řadách. Moje nepozornost pramení z faktu, že vedle mě si sedla Luďa. Na mou duši. Myslím, že je to jen náhoda, omyl. Holka se prostě nepodívala pozorněji, kam si sedá. O to víc mě překvapí, když mě během jedný z temných přestaveb nečekaně chytne za ruku a svírá ji až do přestávky. Neříká nic, nepodívá se na mě. V druhý polovině si sedne jinam. Ruka mi hoří. Hlava puká…

12. 4. 1937

Nedostatečná. Nedokážu si vzpomenout na autora divadelního kusu, který jsme zhlédli, ani na děj dramatu. Druhou půli představení jsem probloumal sálem, abych objevil rudou hlavu mojí Ludi. Seděla za Horákem a zdá se mi, že příliš často naklání hlavu jeho směrem. Nenávidím Horáka! Tenkrát prvně pomyslím na to, že bych si přál jeho smrt. Ta myšlenka mě zcela odvedla od tajtrdlíkování na jevišti. Profesor češtiny mi zopakuje svou obavu, že nebudu schopen projít ani kompoziční částí maturitní zkoušky. Karel Čapek prý bude velmi pravděpodobně obsahem některýho z okruhů. Musím se na toho Čapka přeptat ségry.

20. 4. 1937

Naše předsevzetí učit se na půdě Karlosova domu bere za svý. Dokážeme mluvit jen o fotbale, automobilu pana doktora a slečnách. Karlos sehnal časopis s odvážnými ilustracemi. Celý hodiny studujeme detaily dámských těl a hledáme k nim ekvivalenty v údech našich spolužaček. Ty nejkrásnější se vždycky podobají Ludě. Aspoň mně to tak přijde. Ve skrytu duše věříme, že se stane něco, co maturitní zkoušku zhatí. Karlos sází na povodeň nebo větrnou smršť. Kdesi objevil, že počátkem května před třemi sty lety prudký jarní lijáky zaplavily blátem a vodou obě náměstí a vůbec celý historický jádro, ve kterým selhaly okapy i kanalizační roury. Město pak skoro celý léto vysychalo. Mně přijde pravděpodobnější, co slyšel táta na komunistický schůzi. Že Hitler si bude chtít dojít pro svoje Němce z pohraničí, začne válka a maturita se prostě konat nebude. To by bylo fajn.

Večer to před spaním proberu se sestrou. Hela mě nepotěší. Podle ní nebude válka ani povodeň, ale proběhne mnohem pragmatičtější a rozsahem menší tragédie. Vyhodí mě od zkoušky, na podzim od reparátu a já nastoupím na zámku jako čeledín… tedy jestli mi matka u Černínů vyprosí místo. Zní to suše a pravděpodobně. Protože to nerozporuju, pokračuje Hela sama. Prý si myslí, že nejsem hloupý, jen líný. Když si dneska prošla moje pokusy o vypočtení fyzikálních a matematických úloh, byla vlastně mile překvapená. Stačilo by do sebe víc investovat. Chci ji poslat k čertu, že se mi hrabe ve věcech, ale držím jazyk za zuby. Do jistý míry mi přece lichotí. Chci slyšet víc. Jenomže ségra se už vyžvanila a v pokoji je jen chladno a ticho. Pak mi hlavou proletí poslední věta, která jako by jen neochotně prosákla kobercem na moji polovinu. Víc investovat…

„Kolik?“ zeptám se do šera pokoje. Ta mrcha natahuje moje nervy k prasknutí. Pak vysloví částku zahrnující veškerý moje úspory. Svině, ví přesně, kolik mám v noze postele nastřádáno. Když uhradím požadovanou sumu, systematicky se mnou probere látku ke všem zkouškám. Tím se moje naděje aspoň zdvojnásobí a podle ní se přiblíží někam k padesáti procentům možnýho úspěchu. Chtěl jsem si po maturitě koupit vlastní fotbalový míč. I Karlos už ho má, a to udělá jen osmnáct nožiček, zatímco já dokážu tři sta sedmdesát, a ještě skoro dvacet hlaviček navrch. Na druhou stranu, čekání mi vždycky šlo. Zasyčím, že ji nenávidím, nesnáším a souhlasím.

23. 4. 1937

Učení se sestrou je ještě horší než muka ve škole. Velmi dobře zná všechny fígle, jak okecat nevědomost a vyhnout se nabiflovaným vzorcům. Drtí mě jako lněný semínko a vymačkává krev a pot z nejzazších závitů mozkový kůry. Za každou hodinu musím zaplatit. Karlos remcá, že nechodím na půdu. Je tam sám a musí se taky učit.

Luďa dnes při práci v zahradě objala Horáka. Ten ji muchloval a ona to snesla. Stojím na kompostu a drtím násadu lopaty. V tu chvíli se rozhodnu. Během filozofie se vymluvím na nevolnost a opustím třídu. Seběhnu do šatny, kde jsem si už před týdnem schoval klíč a kleště. Horákovi bydlí pod františkánským klášterem. K jejich domu se ulice prudce svažuje a pak se rozpouští do kolmýho téčka. Dvůr je liduprázdný. Očima přejedu okna v patrech. Nikde nikdo. Rychle povolím matku upínající torpédo k rámu a ponechám ji našroubovanou jen na tři otáčky. Podle mých hloupých propočtů se uvolní během pěti minut jízdy, pak šroub vyklouzne a torpédo přestane brzdit. Představa, jak se Horák krásně rozplácne na zeď, mě nutí idiotsky se usmívat. Učitel projeví zájem o mé zdraví. Strhnu úsměv z ksichtu a popravdě přiznám, že se mi jen ulevilo. Přeju si, aby sprovození Horáka ze světa Luďu co nejvíc zabolelo. Zároveň to do mý duše vnáší podivný zmatek. Najednou nedokážu rozpoznat, jestli rudovlásku miluju, nebo nenávidím. Je pátek.

25. 4. 1937

Sestra mě pochválí. Nevím, proč to udělala, snad má pocit, že i největšího idiota je třeba občas podrbat za uchem. Myslím na to, když si večer připravuju učivo na pondělí. Můj plán na vraždu očividně selhal. Horáka jsem zahlídl ještě v sobotu večer na fotbálku v sadech. Hrál slušně.

Ve stejným okamžiku narazí moje prsty na ústřižek papíru vložený do jednoho ze sešitů. Okamžitě poznám Ludin hustý úhledný rukopis. Kde se tam sakra vzal? Vzkaz čtu snad tisíckrát, až každý písmeno znám do posledního tahu. Zmocní se mě podivný neklid. Po týdnech lhostejnosti takhle intimní znamení. Ještě horší je ale obsah. Luďa mi vysvětluje, že po našem pádu na břeh řeky byla nesmírně zmatená. Jistě i to vedlo ke zhoršení jejího zdravotního stavu. Během pobytu v horách mě nedokázala vystrnadit z mysli, což se jen zhoršovalo mými dopisy. Věřila, že když nebude odpovídat, její myšlenky se uklidní a ona se dokáže soustředit na maturitu. Všechno se ale jen zhoršilo, když jí po návratu Horák vyznal lásku. Celý duben se ho snažila odmítnout a teprve v pátek se nechala obejmout na rozloučenou. Na důkaz přátelství. Já sice nejsem nejhezčí, nejchytřejší ani příliš zábavný, ale mám od všeho trochu, což mě činí atraktivně neodbytným. Atraktivně neodbytným! Čtu několikrát za sebou a snažím se představit si, co to znamená. Jestli budu chtít, můžeme spolu zkusit chodit. Sama neví, co z toho bude. Ještě nikomu to nenabídla. Má jedinou podmínku, že s tím začneme až po maturitě. Její nesložení by pro ni znamenalo životní fiasko a nutnost hledat si práci v oboru, který už teď nenávidí. V krámu. Rodiče slíbili, že jí k maturitě darují poslední prázdniny.
Závidím jí tu cílevědomost. Závidím jí rodiče. Zavřu oči, abych si představil, jak spolu míříme k řece, usedáme na lavičku a pak ji líbám. Místo toho se mi za víčky objeví něco dočista jinýho. Horákovo poškozený torpédo.

25. 4. 1937 (POZDĚ V NOCI)

Celý večer myslím na poničený kolo. Doučování končí fiaskem. Sestra se vztekle uráží. Dělám jednu chybu za druhou. Vrací se ke starý rétorice, že jsem hloupý idiot. A má pravdu. Několikrát vyjdu ze vrat, abych se rozběhl k Horákům a zjistil, jestli se něco nestalo. Uklidňuju se, že matička se nemusí vůbec vyšroubovat. Zůstane povolená na svým místě. Zítra kolo zkontroluju. Horák si mohl defektu všimnout a sám ho opravit. Nebo na kolo vůbec nenasedl, protože ze školy nešel sám. Nebo…

Když už to nemůžu vydržet, svlékám pyžamo a vykradu se ven. Rodiče i sestra spí. Běžím průjezdy a udýchán doběhnu do ulice pod klášterem. Dům je ponořený do tmy. Nemůžu usnout. Představa, co je s tím blbcem, mě pronásleduje.

26. 4. 1937

Před školou je podivně rušno. Zahlídnu Luďu, jak stojí s holkama v hloučku u zábradlí. Všechny mají červený nosy a popotahujou. Moje oči jsou zarudlý a pálí od nevyspání. Luďa na mě na okamžik pohlídne, ale není v tom žádná naděje. Vytáhnu Karlose z hloučku a odvedu ho stranou. Tiše se vyptávám. To, co mi zajíkavě vypráví, mě sráží do kolen. Opírám se o zeď školy. Horák je po smrti. Včera večer se zabil na kole. Školník to slyšel na Střelnici. Nedokážu se pohnout, ani když zazvoní potřetí. Kdyby mě Karlos násilím nedostrkal až do učebny, zůstanu civět do dlažby.

S matikářem přichází i ředitel a sdělí nám, že se stala nesmírná tragédie. Jeden z našich spolužáků leží s vážným zraněním v nemocnici. Apeluje, abychom se za něj modlili a jezdili na kolech co možná nejopatrněji, nebo raději vůbec. Horák tedy ještě trochu žije! Naději vystřídá hrůza. To znamená jediný. Vyšetřování. Usvědčení viníka. Vraha! Kolem oběda mě zoufalství zbaví poslední špetky rozumu. Nejsem schopen souvislý věty. Ovládá mě jakási malátnost hraničící s ospalostí. Každý otevření dveří znamená příchod četníků a perzekuce. Za vraždu existuje jediný trest. Oběšení.

Nakonec mě profesor řečtiny pošle domů. Dlaň na mým čele mu našeptá, že mám horečku. Vrávorám starým městem. Nohy mě ale nenesou k našim vratům. Zastaví před branou nemocnice. K Horákovi mě nepustí. Můžu jen oknem nahlídnout do pokoje. Nebožák je celý obvázaný a zavěšený na kladkách. Něco mu kape do žíly. Rty má modrý a až na chodbu slyším, jak naříká bolestí. Doktor je spíš pesimista. Tvrdí, že má natrženou slezinu, a na to se umírá.

3. 5. 1937

Je konec. Se mnou. S Luďou. I se školou. Dnes začíná písemná část maturity. Kompozice z češtiny. Nedokážu udržet myšlenku dýl než jen pár okamžiků. Od Horákovy tragédie jsem nespal ani jednu noc v kuse. I to málo, co sestra za měsíc napěchovala do mý hlavy, se vytratilo. Nic. Duto. Témata zní: Morální a etická dilemata, Dějiny koruny české, Příroda Jindřichohradecka a únikový téma – Masaryk. Text zadání se mi rozpíjí. Bílý papír na lavici mě oslňuje. Podesátý kontroluju bombičku inkoustu a přemlouvám se k prvnímu slovu. Nevím, proč doufám, že za ním vystoupí z pustin debility další. Patnáct minut pryč. Kolem mě vržou hroty per. Učitel ke mně už několikrát přistoupil s otázkou, jaký téma jsem si vybral. Mlčím. Občas se zadívám do Ludiných zad. Dnes je ještě hezčí. Na sobě červený nedělní šaty, jaký znám z kostela. Pak se i moje pero pohne a napíše slovo. Matka. Matka… se pod klíčem číslo deset ochotně otočila. Potvrdilo se, že jedno slovo dělá druhý. Není to ale automatický proces, jak jsem věřil. To, co se přede mnou větu za větou rodí, je přiznání. Dokonalý, zmotivovaný přiznání rozepsaný do poslední emoce a rozhodnutí. Jen jména a místo změním, protože nemám odvahu napsat holou pravdu svýho morálního a etickýho dilematu. Vím ale, že nic jinýho dnes napsat nesvedu. S poslední větou se budovou rozlehne zvonění. Učitel vybere kompozice a propustí nás domů s tím, že přesně za týden budou známy výsledky a také jména těch, kteří nebudou připuštěni k ústní části zkoušky. A to budu já. Pohled profesora na trosky mý osoby to jen potvrdí.

Cestou ze školy se ke mně přitočí Luďa. Všimla si, jak toporně jsem hleděl do papíru. Ptá se, jak to vidím. Ujistím ji, že rupnu. Na okamžik se dotkne mý dlaně a zašeptá, že v tom případě budeme dva. Psala esej o přírodě kolem Hradce, kterou tak dobře zná. Pak zažertuje, že by nás její otec mohl společně zaměstnat v jejich drogistickým krámku na náměstí. Taková je totiž její budoucnost, jestli nesloží maturitu. Černá můra. V opačným případě jí rodiče dovolí studovat přírodovědu na Masarykově univerzitě v Brně, kde žije její teta. Luďa na hodinách často říkala, že by chtěla být vědkyní nebo učitelkou. Mě bolí obě varianty. Tak jako tak odejde z mýho světa. Neřeknu jí, o čem jsem psal. Jdu rovnou domů, kde oblečený ulehnu do postele. Spím až do dalšího rána. Sestra ani rodiče mě nedokáží probudit.

4. 5. 1937

5. 5. 1937

Sestra mi servíruje test z řecký a latinský gramatiky. Všechno špatně. Matematika katastrofa. Hádka! Nadávky. Utíkám k rybníku, ale nohy mě zase odtáhnou do nemocnice. Šok, když oknem zahlídnu jen prázdnou postel, kde předevčírem ležel Horák. Není tu nikdo. Mám pocit, že v celý nemocnici jsem jenom já a jeho studená mrtvola někde v márnici.

6. 5. 1937

Ráno horečka. Nemůžu vstát. Sestra mi nechala vedle snídaně další test z gramatiky a přírodovědy. Nemám sílu. Spím až do večeře. Lékař mi měří teplotu a předepisuje bylinkový čaj

.

9. 5. 1937

Neděle. Sestra mi přinese dopolední testy. Všechny ohodnotila za tři. Nejlepší, jaký jsem zatím napsal. Tím její úkol končí a chce zbytek svých peněz. Apaticky je vydám a jdu se projít. V Husových sadech potkám profesora češtiny. Skoro se ho leknu. Poptá se na zdraví a pak se soustrastí v hlase vyzvídá, zda znám výsledky kompozic vyvěšené na školní nástěnce. Moje mlčení mu dá odpověď. Pokýve jen hlavou. Ať mu řeknu, co teď se mnou? Nehodlám měnit rétoriku a dál neříkám nic. Doufám, že mě tam nechá stát, a půjde si po svých. Profesor Hulec je šlachovitý muž s kostěnými skly, starý mládenec, válečný invalida, ale přesto sokol a milovník českýho jazyka. Jen díky němu se občas vrhnu na básničky. Vykročí pěšinou a naznačí, abych ho následoval. Doufal jsem, že poprava už je za mnou, ale zjevně má následovat ještě funus.

Profesor dlouho mlčí. Vybírá cestičku mírně se svažující k řece. Po chvíli zopakuje svoji otázku. „Co mám teď s vámi dělat, Guste? Čtyři roky se trápíte mezi dostatečnou a dobrou a pak místo ubohé kompozice napíšete práci, jakou jsem za třicet let na gymnáziu ještě nečetl.“ Musel jsem přeslechnout některý slova, protože jeho litanie mi vůbec nedává smysl. Nakonec ze sebe jen vyhrknu otázku, jestli to znamená, že jsem prošel. Zastaví se a zadívá se mi vážně do tváře. Snad čeká, že se přiznám k podvodu. „Ještě nikdy jsem nad maturitní kompozicí nepocítil touhu plakat. Jak je to možný, Guste?“ Nemám tušení. Jsem stejně zmatený jako on. Ne, víc než on! Nepamatuju si z kompozice jedinou větu. Vím jen, že jsem chtěl napsat pravdu o zločinu mnou zosnovaný úkladný vraždy. Profesor mi ještě sdělí, že časopis Přítomnost v letošním roce vyhlásil soutěž o nejlepší maturitní kompozici s tím, že vítězný text bude za úhradu otištěn v letním čísle. Za naši školu navrhl moji práci. Ty dvě hrubky mi snad v Praze odpustí.

Dojdeme až ke břehu. Cítím, že audience je u konce a profesor chce být sám. Shrne svý trápení do kostrbatý věty, že vzhledem k okolnostem a v případě, že uspěju v ústní části, navrhne mi výslednou známku chvalitebnou. Zaplaví mě nekonečná vlna vděku. Užuž chci vyklopit pravdu se zločinem, když se profesor otočí a bez dalšího vysvětlení se vydá zpět k centru.

Večer nemůžu spát. Sestra tvrdí, že je to jen tréma. Aspoň jí bych mohl přiznat, že jsem uspěl z kompozice. Místo toho se oblékám a jdu ven. Matka má starost, abych si něco neudělal. Uklidňuju ji, že potřebuju jen vzduch. Nárokuju si všechen ve městě. Nohy mě jako každý večer bezpečně zanesou před Horákovic dům. Poslední tři dny obcházím obecní vývěsky a čekám na parte oznamující datum pohřbu. Už jsem se rozhodl. Právě tam nad rakví a před farářem povím všem tu strašnou pravdu. Děsí mě představa ticha, který nastane. Pokašlávání. Pohledy stranou, aby už nemusely nikdy víc zavadit o vraha. Ale těším se na klid duše, trhající se mi na kusy při pomyšlení, že nikdo neví, co jsem provedl.

Postávám před setmělým domem. Chodí spát brzy. Pan Horák je obchodní zástupce a časně ráno vstává na vlak. Už bych se vrátil s nepořízenou, když vtom se v patře rozsvítí okno. Kdosi přistoupí k závěsu, aby zatáhl. Chci uskočit, ale nohy mi prorostly dlažbou. U okna stojí Horák. Nebo spíš jeho duch. Zírá přímo na mě. Stojím pod lucernou. Ale i kdybych stál v nejhustší tmě, viděl by mě. Tma je přeci místo, které záhrobí ovládá. Otočí kličkou. Nečekám, až se okno otevře. V tu chvíli moje nohy zrosolovatí a dovolí mi mátoživou obrátku a pak jakýsi horečnatý běh, který neskončí, ani když upadnu do rozestlaný postele. Celou noc sebou škubu a pot se ze mě jen řine. Ráno mě musí matka budit. Vyžehlila mi oblek na dnešní zkoušky.

10. 5. 1937

13. 5. 1937

Konečně nalézám sílu zapsat poslední dny. Všeobecný písemný testy jsem vyplnil z jakýsi setrvačnosti. Lovím odpovědi a řešení jako porybný, který náhodně stiskne rybí hřbet v sádce. Vše bez použití rozumu. Luďa je bledá a stejně nervózní. Odpoledne se na okamžik chytneme za ruce. Musím jí povědět o Horákovi. Ztratím i ji. Možná už ví, kdy bude pohřeb. Za pár dní mi začne svatý týden. Cesta na Golgotu ještě nekončí. Na jeho konci bude ukřižování bez Krista. V puse cítím ocet.

19. 5. 1937

Nedokážu se pohnout. Stále mě svírá strach a hrůza. Sám už nevím, jestli mě děsí více svědomí, nebo strach z ústní zkoušky, na kterou nejsem připravený. Doma jsem už ohlásil fiasko. Písemky jsem bezpochyby pokazil. Matka mlčí, otec hudruje, že jsem promarnil čtyři roky života, kdy jsem se mohl vyučit něčím užitečným. Sestra jediná věří, že její námaha nemohla úplně shořet v žáru mý blbosti.

Večer konečně na vrata gymnázia vyvěsí výsledky. Ze všech předmětů kromě českýho jazyka mám za tři. Připuštěn k maturitní zkoušce. Přitíží se mi.

22. 5. 1937

Rodiče se sestrou odjeli k otcovu bratru do Lásenice pomáhat při sušení sena. Jako jediný jsem omilostněn, protože pohled na mě vzbuzuje prý nesmírnou lítost. Otec můj stav přirovná k malomocenství, matka se bojí, abych si nesáhl na život. Netuší, že tuhle fázi mám už za sebou. Ležím v agonii ve svý půlce podkroví. Představuju si, jak si lidé odplivují po tom, co se dozví, že nebožáka v rakvi jsem na onen svět poslal já. Ferdinand Gust. Mordýř.

Tryznu v mý hlavě přetrhne bušení na vrata. Musí to být někdo cizí. Známí vědí, že do dvora je stále otevřeno. S vypětím všech sil se spustím po krkolomných schodech do sednice. Překvapí mě, jak je dnes kamenný zápraží rozpálený sluncem. Přesvědčím se o tom o vteřinu později, když otevřu vrata a pak se vývrtkou poroučím k zemi.

Když přijdu k sobě, ležím na kanapi v kuchyni a nade mnou se sklání ustaraný Míla Horák. Dost živý na to, aby mě fackoval a kropil studenou vodou. V hlavě mi tepe. Když zaznamená pohyb, přestane s kříšením a vyčerpaně se sveze na židli. Moje záchrana ho vyčerpala k smrti. Přerývaně dýchá. Vysvětlí mi, že ještě není úplně zdráv. Protože mlčím, pokračuje. Potřebuje poradit s maturitními testy, který bude mimořádně vyplňovat až v červnu. Pitomost! Horák je premiant. Nepotřebuje radit, a už vůbec ne ode mě.

Konečně ze sebe vytlačím holou větu, ve které se snažím zformulovat zvědavost, co se mu vlastně stalo. Jen mávne rukou, jako by odháněl hmyz. Prý nepozornost. Nedal u nich v ulici přednost a na křižovatce se srazil s vojenským motocyklem. Ani zmínka o torpedu nebo brždění. Jen pitomá Horákova chyba, která mě stála tři neděle hrůzy. Radost, jaká mi projede tělem, nezkalí ani další Horákova věta. Vlastně chce mluvit o Ludě. Náhle začne koktat a zajíkat se. Tváře mu rudnou. Miluje ji. Jako nikoho na světě. Když dožvaní, nastane ticho. Konečně se zeptám: „A co já s tím?“

Zadívá se na mě ublíženým pohledem, který se pomalu taví ve zlost. Vstane a popojde ke dveřím, jako by kontroloval ústupovou cestu. Ve dveřích se otočí a pohrozí mi, abych jí dal pokoj. Já prý nikoho šťastným neudělám, což bych mu ještě před okamžikem podepsal. Teď se ale jen zle usměju. Vyskočím rychleji, než čekal. Zařvu za ním, že má smůlu, protože Luďa chce mě! A jestli mu to vadí, můžeme si to rozdat. Už zase rychle dýchá. Drží se za bok. Teď ne. Až bude zdráv. „Kdykoliv!“ ječím za ním.

Ze samý radosti nafouknu farářovo kolo a vyrazím na sever silnicí na Lodhéřov. Tam uhnu polní cestou vzhůru k lesu až na Čertův kámen. Tady jsme si jako dvanáctiletí s Karlosem přísahali, že budeme pokrevní bratři. Dokonce jsme se pokusili špendlíky proklát palce a pít krev bratrství. Jenomže jsme nedokázali propíchnout ani svůj, natož cizí prst. Tak zůstalo jen u pití vody a keců. Dneska na velkým žulovým kameni není nikdo. Jen mech a hučení lesa mi gratulují k novýmu začátku. Už dlouho jsem nepocítil takovou chuť žít.

24. 5. 1937

Hledím na sebe do zrcadla a nevím, zda se smát, nebo zuřit. Jestli mi před čtrnácti dny na ničem nezáleželo, dnes mě pohled na otcův odřený oblek vyloženě sere. Látka vybledlá, řídká, lokty se blýskají. Otec zdědil šaty po svým tatíkovi, který pracoval v Hradci na poště. Vesta ukrutně smrdí naftalínem. Kravata svědí, jako by byla upletená z kopřiv. Sestra se potutelně usmívá a upravuje mi pěšinku. Vtipkuje, že se bojí, aby mi nevyčesala těch pár vědomostí, který jsem v posledních hektických dnech do hlavy nasoukal. Ze zrcadla na mě zírá idiot, co si umanul, že složí maturitu. Nakonec mi všichni požehnají a já jdu. Vleču se. Venku je už vedro k zalknutí. Slunce ale nesvítí. Jako by jen léto poslalo hustými mraky pohlednici z tropů.

Než dojdu do gymnázia, jsem durch. Pot mi crčí po zádech. Kravata žere krk. Nejsem ale jediný. Na chodbě se tísní třicet stejně propocených ubožáků. Jatka, naskočí mi v hlavě. Holky na tom nejsou líp. Luďa je bledá jako stěna. Sotva se na mě podívá. Rudý šaty mi dnes připomínají obnažený maso. Sedí v rohu s ostatníma holkama a čeká, až se otevřou dveře a někdo z komise vyvolá její jméno. Místo toho dloubanec loktem. Karlos. Už podruhý prý volají Gusta.

Maturitní komise je složená ze známých ksichtů. Se všemi jsem se během těch čtyř let stačil znesvářit. Jen profesor Hulec za svými kostěnými brýlemi jako by stál spíš na mý straně. Padají otázky napříč předměty, některý si vytáhnu z pytlíku, jiný se vynoří bez varování jako rána z revolveru. Když se beznadějně zamotám do řeckýho překladu Odyssey, oznámí Hulec do ticha, že má kompozice postoupila mezi desítku nejlepších prací, ze kterých redakce Přítomnosti vybere nejlepší do srpnovýho čísla. Tím je překlad zamluven a nový otázky, ve kterých se přeci jen trochu orientuju, padají jedna za druhou. Konečně kdosi upozorní na čas. Ksichty za stolem se spíš mračí.

Vrávorám ven. Stačím si vyměnit pohled s Luďou a pak mířím za těmi, co už to mají z krku. Karlos se plouží z toalet proti mně. Blije už potřetí. „Tak jak?“

Krčím rameny, nemám šajn. Krátce mu stisknu ruku. „Drž se, chlape, ať tě nedostanou snadno.“

Vzadu na dvoře je nálada jen o trochu veselejší. Koluje krabička cigaret. Zkusím to, ale jako vždycky mě kouř jen dusí. Točí se mi hlava. Když se na dvoře objeví Luďa, vstanu. Vypadá spokojeně. Dokonce se usmívá. Otázky padají ze všech stran. Mě se nikdo nevyptával. Ochotně odpovídá. Nedala se nachytat. Jen z němčiny jednou nevěděla, ale němčina se teď tak nežere. Snad náhodou se posadí vedle mě na zábradlí. Doputuje k ní cigaretka a Luďa k mýmu překvapení zhluboka nasaje kouř a pak ho v klidu vypustí nad sebe jako lokomotiva. Bez zaváhání. Podá mi nedopalek a já se ještě jednou pokusím udržet kouř v plicích. Smích se rozpouští v lijáku a mým kašli. Utíkáme dovnitř. Beru v tom zmatku její ruku a ona se nebrání. V jejích prstech pulzuje elektřina. Možná jsou to moje prsty.

Luďa maturuje s vyznamenáním. Já mám samý trojky a dvojku z češtiny. Přesto sestra nevěří, že se mi to povedlo, a matka tvrdí, že je moc pyšná na svoje děti. Otec neříká nic. Snad je ale rád i on…

28. 5. 1937

Večer se koná maturitní večírek. Luďa odjela už ráno do Brna. Musela se jet ukázat. Její strýc chce v létě přestavět byt, aby měla vlastní pokoj během studií. Taky se rovnou zapíše na univerzitu a prohlídne si Brno. Žárlím na tu díru uprostřed Moravy. O to víc večer piju. Když dorazí Horák, aby nás pozdravil, urazím ho, ale pro opilost se nedokážu poprat. Nakonec mě posadí před restauraci, abych nepotřísnil parkety. Se zvratky mezi koleny myslím na rusovlásku.

29. 5. 1937

Otec nalije dvě štamprlata svátečního rumu a zavře se se mnou do ložnice. Slyším dýchat matku, jak skloněná poslouchá za dveřmi v kuchyni. Při pohledu na rum se mi dělá zle. Otec ale mlčky pozvedne sklenku a obsah do sebe prudce zvrátí. Srknu a dlouho převaluju štiplavou tekutinu po jazyku. Nakonec se chytím madel křesla a polknu. Udržím obsah v žaludku a zadívám se vítězoslavně na otce. Ten neemotivně shrne fakta. „Maturitu jsi složil, tak co dál?“

Mlčím. Dál to vymyšlený nemám. „Možná…“ odvážím se, ale přeruší mě dřív, než začnu snít. Suše konstatuje, že na to, aby mě drželi na univerzitě, s matkou rozhodně nemají. Tím rozptýlí moje tajný naděje zkusit to v Brně, kde bych mohl vídat Luďu. Studovat a pracovat zároveň. Jenže práce po večerech jsou směšně placený a fyzicky náročný. Přes noc vykládat uhlí a ráno se posadit do lavice, to nejde vydržet dlouho. Otec to asi tuší. Bez podpory rodičů je to jen idiotská iluze.

Protože nic neříkám, sdělí mi, že od prvního nastoupím v zámeckým parku jako pomocník zahradníka. Domluvil mi to u pana Černína. Na podzim se uvidí, co se mnou. Jestli se budu trochu snažit, existuje naděje, že se pro mě najde práce v kanceláři správce. I matka se přimluví. Mám tu maturitu. Otec by na to ale nespoléhal. Pokoušeli se i jiní. Najednou vidím za stolem sedět sám sebe. Člověka, který celý svůj život, každičký ráno v šest zamíří na zámek, aby tam ohnul hřbet a sloužil panstvu. Zachvátí mě panika.

1. 6. 1937

V 5:55 tlučeme na vrata zámku. Se zahradníkem okopávám růže. Deset hodin dřiny. Necítím záda.

2. 6. 1937

Snažím se otci vysvětlit, že nemůžu vstát z postele. Pohrozí mi výpraskem. Hádáme se. Prvně mám pocit, že bych mu rád rozbil hubu. Okopávám rododendrony.

3. 6. 1937

5. 6. 1937

Sobota. V noci svalová horečka. Ráno se budím v půl pátý a nemůžu zabrat. Sestra s amantem vyrážejí do Třeboně na výlet. Dopoledne musím na zámek zalít sazenice. Jinak volno. Zítra setkání s Luďou. Trochu se děsím. Poslední týden nás rozdělil. Ona zařizuje budoucnost, já chcípám v přítomnosti. Když sestra odjíždí, pošeptá mi, že bych si měl najít starší bohatou paničku z náměstí. Nevím, jestli to myslí vážně, ale něco na tom je.

6. 6. 1937

Je pod mrakem, ale teplo. Luďa čeká podle domluvy u peronu úzkorozchodný dráhy. Lístky jsem koupil už včera. Neviděl jsem ji týden, ale mám dojem, jako by to byl rok. Přijde mi větší, hubenější a hezčí. Rozpačitě na sebe zíráme, jako bychom se potkávali na inzerát. Dokonce i první větě to trvá, než se prokouše našimi rozpaky. Ptám se, jak bylo v Brně. Lehce přikývne a pak se rozmluví. Nejprve tiše a úsečně, pak z ní začíná sálat nadšení, který mě vytáčí. Mluví o bytě, kde bude bydlet, o strýci, o škole. Žvaní a žvaní o tom, jak je Brno veliký a zároveň malý. Krásný! O divadlech, kam půjde, do parků kolem Špilberku, mluví o řece, mluví a mluví. Musím ji upozornit, že náš vlak odjíždí.

Úzkokolejkou už jsem jel mockrát a vždycky mě popadne podezření, že něco tak titěrnýho se nemůže na kolejích udržet. Vagony jsou jako z nějaký pohádky, sedačky úzký a tvrdý. Připadá mi, že se vlak pere s gravitací a jen s obtížemi v zatáčkách drží balanc. Vystupujeme v Jindřiši s cílem dojít pěšky podél Hamerskýho potoka do Blažejova. Tam musíme chytit vlak, který nás odveze zpátky. Ale to je za celou věčnost.

Když opouštíme peron, začíná krápat. Luďa má jakýsi paraple, kterým se kapky vesele sypou na hlavy pod ním. Můj široký deštník nás schová oba. Je neděle a Jindřiš je liduprázdná. Měl jsem obavu, že pěšina kolem potoka, tolik oblíbená u hradeckých turistů, bude přecpaná výletníky. Počasí pracuje pro nás. Nikde ani noha. Přitáhnu Luďu těsněji k sobě pod deštník. Nechá se obejmout v pase, protože jen tak se voda spouští až za naše záda. Naštěstí jsme oba ráno nazuli pevný boty. Nevadí nám, že pěšina klesající do údolí se sama začíná měnit v potok. Vlastně je to legrace. Skáčeme z kamene na kámen a Luďu opouští její nadšení z Brna. Mám pocit, že se pomalinku vrací zase ke mně.

Když dokloužeme k potoku a po lávce přejdeme na druhou stranu na klikatící se turistický chodníček, zeptá se, co jsem celý týden dělal já. Už mám na jazyku chrchel vzdechů a utrpení, když si uvědomím, že můj život za poslední týden nestojí za jediný slovo. Napadne mě, že za měsíc to bude stejný a za deset let ještě stejnější. Asi to vycítí z mýho pohledu, protože zastaví a já musím udělat krok zpět, abych ji ušetřil deště. Zíráme na sebe. Nikdy jsem ji neviděl tak zblízka. Její kropenatý nos. Pihy nejsou souměrně rozházený, jak se mi zdálo, ale jako by tvořily ostrůvky a kupy. Oči jí plavou, jak se soustředí na jedno a pak na druhý mý oko. Hledíme na sebe a nemůžeme se vynadívat. Má zelenomodrý duhovky s jakýmsi temným límcem okolo. Dohromady působí uhrančivě. Plný rty. Chmýříčko na tvářích. Cítím fotrovu vodu po holení protkanou závany její kolínské. Holil jsem se skoro hodinu. Její prsty mi zvědavě projedou vlasy, dotknou se ušních lalůčků, jako když si slepý ohmatává stůl před sebou. Nakloním se k ní. Nemá kam uhnout. Připomínáme figurky na střelnici, navzájem propojený táhlem. Naše rty se dotknou. Poprvý někoho líbám, protože sám chci. Musíme se smát. Oba jsme zadrželi dech a teď po něm komicky lapáme. Ale to už se znovu blížíme k sobě. Paží si ji přitáhnu tak, že ucítím na vestě měkký tělo. Jako dva magnety se přilepíme k sobě a nedokážeme se odtrhnout. Dokonce ani když poskakujeme po kořenech rozměklý cesty.

Déšť v korunách hraje na listí. Těch pár kilometrů se nesmírně loudáme. Co chvilku se zastavujeme a dlouze líbáme. Při jednom zastavení mi Luďa zasune jazyk hluboko mezi rty. Leknu se a ucuknu. Směje se. Prý jsem to měl udělat já. Ten krátký vlhký dotyk spustí bouři. Šibalsky mě sleduje a čeká. Musím k ní. Nakláním se a hledám odvahu. Konečně se špička mýho jazyka pustí na výzvědy. Proniká mezi rty a dotýká se horkýho neznáma v jiný galaxii. Ten pocit naprostý dominance utne můj výkřik. Kousla mě. Luďa se směje. Prý to šimrá. Myslela, že umím líbat. Urážím se a s deštníkem ji nechám za sebou. Pár minut jdeme každý sám. Vesta hltá vodu.

Pod Vítkovým hrádkem popoběhne a zavěsí se do mě. Omlouvá se. Nechtěla mě urazit. Táhne mě do kopce k nepatrným ruinám, který oba známe nazpaměť. Pár šutráků jako památka na strážní hrádek Viléma z Hradce. Voda už protekla vrchní větve a v cárech se řítí do všudypřítomnýho maliní. Luďa se opře o smrk, který jediný odolává houstnoucímu dešti. Cítím její horký dech. Pomalu poznávám její ústa. Svým jazykem mi ukazuje, co mám dělat. Naše tepy se zrychlují. Všechno uvnitř mě se zvětšuje a hrozí explozí. Luďa na tom není o nic líp. Pak vezme moji dlaň a společně se svojí ji nechá zmizet pod halenkou. Bojím se, že omdlím nebo se rozpadnu. Rychle dýchá. Ale možná jsem to já. Vtěsná moji ruku pod těsné spodní prádlo a já ucítím na prstech hebkost jejího prsu. Pouští ji, jako by zbytek tajemství už měla objevit sama. Nejistě se rozbíhá k vrcholku. Prsty se dotýkám bradavky. Cítím, jak maso tvrdne a s každým pohybem přes nebo kolem způsobuje tiché souhlasné zamručení. Hladil bych ji snad celou věčnost, kdyby vlak kdesi v Ratmírově nedal znamení, že je čas vyškrábat se z rajskýho údolí zpět do řádnýho života.

Cestou domů skoro nemluvíme. Sedíme na těsný tvrdý lavici a držíme se za ruce. Vlak je poloprázdný, jenom pár vojáků mi čumí na Luďu. Hlučně se baví v zadní zahulený části vagonu. Připomenou mi, že zanedlouho mě čeká stejný osud. Dva roky života v brčálově zelený řiti. Doprovodím ji až k vratům. Nedovolí mi, abych ji ještě jednou políbil. Začátek a konec jsou víc než rozpačitý.

9. 6. 1937

Večer co večer mi v hlavě běží stejný obraz. Hladím hebkou Ludinu kozu. Můj mozek hoří pod tíhou představ, jak asi ve skutečnosti vypadá. Bříška prstů každou chvíli mění výpověď. Jednou vidí malý pevný prso s bledou růžovou bradavkou, pak zase povislou kapku s temnými dvorci. Obyčejně mi biograf mý fantazie naservíruje všechny možný typy, co jsem kdy viděl na hanbatých obrázcích a sestřině těle. Sekání trávy, stříhání keřů i hrabání štěrkových cest je díky těmto představám mnohem snesitelnější.

Kromě toho se teď věnujeme stříhání bílých růží, který si zámecký páni přivezli až odněkud z Egypta. Ruce mám rozdrápaný jako Kristus čelo. Vozím ty podělaný zubatý šlahouny dolů pod rondel, kde každý týden pálíme odpad ze zahrad. Starý zahradník je zapšklý, utahaný, ale díkybohu mlčenlivý chlap. Obyčejně se vidíme jen ráno, když mi zadá práci. Večer mě zpraží, že jsem líný a všechno ohlásí vrchnosti. S tím se rozejdeme. Někdy si říkám, že dědek ani nezaznamenal konec monarchie. Neví, že už není poddaný, může volit, a dokonce i nesouhlasit s panstvem.

Odpoledne se v zahradách nečekaně objeví profesor Hulec. Nejprve myslím, že je to náhoda, že se jen vyběhl provětrat mezi hodinami, ale češtinář spěchá přímo ke mně. Okamžik pozoruje, jak se neobratně peru s trnitou přírodou, a pak mi sdělí, že škola obdržela telegram z Prahy. Do srpnovýho čísla Přítomnosti vybrali moji kompozici, a to jednohlasně. Prý se mi ozvou kvůli penězům. Potřese mi uznale rukou a už se zdá, že zase vypadne, když vtom se ještě otočí. Nemám chuť na další psaní? Málem vyprsknu smíchy. Já a další psaní! Asi už zapomněl na můj prostý popis. Zavrtím hlavou. To není nic pro mě. Přijde mi, že ho to mrzí. Už ale neřekne nic. Otočí se a zmizí. Jeho pohled mě dál tlačí v žaludku. Myslím na to, jestli těch pět minut před spaním, kdy škrábu do deníku nebo vyměním slova ukradený básničky, je, nebo není chuť na psaní. Ani hovno.

11. 6. 1937

Sestra na svý půlce pokoje ještě čte. Sleduju mihotavý světlo kolem koberce. V neděli přijde na oběd amant. Možná požádá tatíka o její ruku. To bych mu přál. Nemůžu nemyslet na ségřiny kozy, který tak dobře znám, i když o tom neví. Jejich tvar, bradavky, velikost, všechno mi přijde naprosto odpudivý. Díru v koberci, kterou jsem před lety vyřezal žiletkou v nejdivočejším ornamentu, jsem dávno zalepil voskem. Představa, že ona sleduje, jak si prohlížím svoje obrázky, mě nutila k panický opatrnosti.

Tiše se zeptám, jestli už spí. Světlo pohasne. Ráda by! Přesto ji další půlhodinu mučím vysvětlováním, že jako zahradník a posluha na zámku chcípnu. Jestli takový život, to radši uteču. Mlčí. Snad u toho žvanění vážně usnula. Pak ale řekne něco, co mě překvapí. Kdyby ona byla kluk, tak to udělá. Zdrhne. Co se mi může stát? Na chleba si vždycky vydělám. Hlady se u nás už dvě stě let neumírá. Má pravdu. Proč mě všechno tak děsí? Melduju něco o rodičích, že je nemůžu nechat samotný. Zklamat. Nesouhlasí. Je to můj život. Táta se vyvzteká. Máma mi odpustí dřív, než nasednu na vlak do Veselí. Když něco dokážu, rádi mě přijmou zpátky. Mluví mi z duše, a přece necítím žádnou radost. Chtěl jsem politovat, místo toho musím poslouchat, co nemám odvahu udělat. Raději zhasnu i já.

Sestra toho má na srdci ale víc. Celkem bez obalu se mě ptá, jestli jsem s Luďou už spal. Stud mi zatluče do krku všechny odpovědi. Jak vůbec ví, že spolu chodíme? Pohne se koberec a trocha světla z její strany pronikne do mýho koutu. Stojí proti mně v noční košili a něco drží v ruce. Chci, aby vypadla na svoji polovinu, ale ona místo toho mrskne předmětem přímo po mně. Trefí mě bolestivě do tváře. Rozsvítím. Užuž jí chci nadávat, ale jediný pohled na balíček mi sebere argumenty. Gumy. Šukací fusky, jak jim říká Karlos. Snili jsme o nich a zároveň jsme se předháněli, kdo z nás by hlučněji omdlel hrůzou při jejich nákupu.

Ségra se baví mým údivem i rozpaky. Ať si to koukám natahovat, jinak zmařím život sobě i jí. Hlavně jí. Dokážu ze sebe dostat jen jedinou větu: „Kdes to vzala?“ Vysvětlí mi, že v Budějicích je samoobslužná lékárna. Známá z úřadu tam nakupuje ve velkým a přeprodává kamarádkám. Zajímá mě, jestli to ten její taky používá. Jen se pousměje. Když chce trkat před svatbou, tak musí. Děcka budou, až bude chtít ona. Zase mě dostane. Proč jsem nezdědil aspoň půlku její odporný odvahy?

13. 6. 1937

15. 6. 1937

Na stole leží dopis. Je otevřený. Vybuchnu. Matka mlčí. Ani se nevymlouvá. Otec mě uzemní, abych držel hubu. Zahradník si v jednom kuse stěžuje. K práci nejsem, a ještě se chci míchat do politiky. Nevydržím a vytáhnu list z obálky. Je to smlouva na otištění mojí kompozice v příloze Přítomnosti. Honorář díky počtu znaků přesahuje měsíční plat zahradnickýho poskoka. Zatají se mi dech. Musím podepsat osobně v redakci Národní 9, Praha. Pyšně otci sdělím, kolik vydělám. Vybuchne. Netuším, co ho tak prudí. Teprve když vyštěkne, že Přítomnost vedou kapitalisti a židáci z Hradu, dojde mi to. Na schůzi jim soudruzi vymyli lebky louhem z Marxe a Lenina. Pan farář taky radí lidem, co mají číst, poslouchat a říkat. Ale aspoň to schovává za lásku boží. Bolševici mají jednodušší program. Je jedno co, ale musí to dělat společně a najednou. Třeba nečíst Přítomnost, protože šéfredaktor Peroutka někde prohlásil, že komunismus a německý nacismus se liší jen podle názvu. Další salva nadávek. Otec si nepřeje, aby cokoliv vyšlo. Jeho jméno se v tomhle plátku na veřejnosti neobjeví. Bráním se, že jsem vyhrál soutěž. Matka stojí za mnou. Ale fotr nepoleví. Co chvíli vrhám ublížený pohled k sestře, ale ta jen mlčí. Nikdy se otci otevřeně nepostaví. Mají mezi sebou jakýsi pakt o neútočení.

Večer mi ségra řekne, že jestli nepojedu do Prahy, potvrdím, že patřím jen mezi motyky a kompost. Až si zas budu stěžovat, poslouchat mě nebude. V neděli jedou s amantem do Budějic. Vyprosí u otce, aby mě pustil s nimi. Ve Veselí přestoupím na vlak do hlavního města. Podepíšu a večer se setkáme opět u vlaku na Hradec. Když zhasnu, přemýšlím, co udělat. V dlani svírám krabičku gum Primeros. Přede mnou jsou velký a krásný věci. Tak proč se neraduju? Proč se tu třesu strachy při pomyšlení na cestu do Prahy, stejně jako na okamžik, kdy mě Luďa pustí do svýho těla?

17. 6. 1937

Luďa brečí skoro celou cestu ke hřbitovu. Nevím, jak ji utěšit. Na neděli jsem jí nasliboval výlet na kole. Měli jet ještě její dva bratranci. Naplánovali cestu na Červenou Lhotu, asi dvacet kilometrů vzdálený malebný zámeček uprostřed rybníka, který Hartensteinové jednou za rok otvírají vtíravý veřejnosti. Chuť lidu šmírovat, jak si žije bývalá šlechta, obyčejně překonává možnosti památky. Na Lhotě jsem byl už dvakrát, líto mi to není. Ale neděle bez Ludi mi připadá stejně tragická jako jí. Mohl bych jí zalhat, že musím do práce, je čas sklízet třešně, místo toho se ale rozhodnu jít s pravdou ven. Že pojedu do Prahy a podepíšu smlouvu na svůj první životní úspěch. Neřekne nic. Přestane bulet, ale kráčí metr přede mnou. Zastaví až u hřbitovních vrat. Už na hrázi měla natrhanou kytici, aby případný zvědavci nabyli dojmu, že jdeme truchlit na hrob společnýho známýho. Slzy, který Luďa prolila a který se jí ještě teď třpytí na tvářích, se k divadlu dokonale hodí.

Zatlačím do prken a veřeje vrat se s nepatřičným hlukem pohnou. Hřbitov byl její nápad. Prý sem holky chodí na rendez-vous. Toužím vědět, jestli tu už s někým byla. Líbala se. V hlavě mi víří Horák a jeho statný ramena. Ale nehodlám ji trápit. Ani sebe. Starý hřbitov tvoří trojúhelník vklíněný mezi dvě silnice. Uprostřed kostelík. V jednom rohu se pak krčí márnice zarostlá bezy. Právě v jejich větvích si mládež vydupala jakási hnízdečka a proluky, kam není od hrobů vidět. Jedni sem chodí tajně kouřit, jiní pít nebo se věnovat lásce.

Mineme babku okopávající petrklíče a pietně se ztratíme za kostelíkem. Luďa celkem zkušeně najde místo, kde větve řídnou a tvoří jakýsi přírodní tunel do útrob keře. Listí nás vděčně schlamstne. Kolem se teď prostírá šero jako před bouří. Sleduju sukni ztrácející se v podrostu přede mnou. Za okamžik jsme u hřbitovní zdi. Tady se houští rozestupuje a řídne. Kameny a cihly spadaný ze starý obvodový stěny kdosi poskládal vedle sebe do provizorní lavičky. Sedneme si. Tiše jí vysvětlím celý podfuk na otce, který hodlám v neděli provést. Poslouchá pozorně a ani jednou mě nepřeruší. Nakláníme se k sobě hlavami. Cítím vůni její kůže a rezatý vlasy se mi lepí na nos a šimrají. Prvně to řeknu nahlas. Chci do Prahy. Utéct a postavit se na vlastní nohy. Až vydělám nějaký peníze, začnu studovat v Brně. Pak budeme pořád spolu.

Moje blábolení jí zlepší náladu. Dokonce navrhne několik vylepšení, jak otce přesvědčit, že musím v neděli z domu. Připadá mi, že má se lhaním daleko větší zkušenost než já. Pak se líbáme a můžu jí sahat pod blůzu. Vytáhnu krabičku gum od sestry. Trochu zbledne, ale pak si ji se zájmem prohlíží. Vyloví tři malý pytlíčky a zase je zasune zpět. Cítím, jak znervózněla. Zvedne se, že musí ještě pomoct rodičům v obchodě. Nežádali to po ní, ale rozhodla se, že jim přes léto bude pomáhat v krámě. Beztak jsem celý den na zámku. Jen večer se vídáme v podloubí na náměstí nebo na hřbitově. Zasunu krabičku mezi prsty a zvednu ji tak, že trčí mezi našimi nosy. „Mám ji sestře vrátit?“ V jejích modrých očích cosi blýskne. „Co bys chtěl ty?“ Usměju se a ona mi to oplatí.

Cestou na hřbitov jsem dostal nápad. Teď mě myšlenka na společný výlet naprosto ovládne. Před rokem jsme se sokoly podnikli výpravu na zříceninu hradu Choustník. Vlakem do Chýnova a pak tři hodiny lesem. Přespali jsme pod převisem přilehlýho skalního městečka. Karlos se ke mně celou noc tiskl, jak ho nocování v přírodě děsilo. Mít vedle sebe Luďu, to by bylo něco úplně jinýho. Pošeptám jí svůj plán. Okamžik mě spaluje pochybovačným pohledem. Pak se nakloní a políbí krabičku v mých prstech.

Já ji líbám z druhý strany. Kdesi uvnitř na pružným latexu exploduje naše láska. Nebude jednoduchý skloubit všechny polopravdy, ale kdosi napsal, že vášeň je nejlepší lhář.

22. 6. 1937

Teprve dneska se mi přestaly třást prsty. Možná i proto, že jsme v zahradách jen seli trávu a zbytek dne pálili větve pod rondelem. Kouř se táhl směrem k Vajgaru a působil, jako by ho zalehla ranní mlha. V poledne si přišlo stěžovat panstvo, že musí zavírat okna, tak jsme oheň museli zadusit. Starý mě poslal do zahradnictví pro další osení. Nasrat. Jdu domů i s pytlem semene. Musím ze sebe konečně vypsat, co se stalo v neděli. Večery teď trávíme s Luďou bloumáním v sadu. Nemám na deník čas.

24. 6. 1937

25. 6. 1937

Můj táta komunista

5. 7. 1937