Ajťácká detektivka
Egyptská záhada

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Jakub Valenta, Barbora Voráčová

Ajťácká detektivka – Egyptská záhada – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

KAPITOLA 1

ZPÁTKY NA ZAČÁTEK

Sofie a Ben jsou nejlepší kamarádi a taky ti nejlepší detektivní pomocníci, jaké si jde vůbec představit. Benův mozek je v podstatě biologická zbraň. Dokáže totiž zpracovat téměř cokoliv s čísly, písmeny nebo kódy. Když sedí u počítače, připadá si opravdu sám sebou. Je to superhrdina jedniček a nul a dokáže vyluštit jakoukoliv šifru, odhalit podvod nebo hacknout webovou stránku podle libosti. Virtuální prostor internetu je jeho místem, a kdyby neměl Sofii, snad by ani do reálného světa nezavítal. Sofie udělala s Benem dohodu – on ji bude učit pracovat s počítačem, protože jejím snem je stát se hackerkou, a ona zase bude Bena na oplátku brát ven, aby se trochu vyvětral. Mezi lidi, do přírody, někdy aspoň na zahradu… Prostě aby ho stále neosvěcovala jen záře monitoru, ale třeba i slunce. Aspoň trochu. Ben tuto část jejich dohody vnímal spíš jako nepříjemnost navíc, ale souhlasil. Sofie mu totiž představila nebezpečně vysoký počet relevantních zdrojů, které tvrdily, že pohyb a čerstvý vzduch jsou velmi zásadní pro vývoj lidského těla, zdraví organismu a hlavně myšlení. Ben navíc samozřejmě chápe a respektuje, že okysličování mozku je důležité pro práci na počítači, takže vlastně nebylo ani tolik těžké ho přemluvit, aby každou jednu hodinu sezení u počítače vystřídal nějaký pobyt a pohyb venku. To je totiž zase Sofiin svět. Jako gymnastka miluje pohyb! Ale je tu ještě něco, co jí podobně zkvalitňuje život – hudba. Když je Sofí sama doma, pustí si hudbu co nejvíc nahlas a tancuje si přesně tak, jak to zrovna cítí. Nejčastěji dost bláznivě. To je chvíle, kdy si připadá opravdu sama sebou. Prostě svobodná.

Ben začal Sofí učit programovat, když se v její rodině stala tragická událost. Rodiče Sofí totiž zahynuli při autonehodě a ona zůstala ve vile Víle, jak říkala jejich starému domu obrostlému břečťanem, úplně sama. Tedy ne úplně sama, ale naprosto osamělá. Až z Ameriky za ní přijel strejda Valerian, aby se o ni mohl starat. A někdy k nim na zahradu chodila toulavá kočka Bíba. Ale to nic moc nezměnilo na tom, že se Sofie ve svém nitru cítila úplně sama. Ještě nikdy předtím si nepřipadala tak plná smutku, vzteku, bezmoci a nespravedlnosti… Aby se nepropadala hlouběji a hlouběji do temné jeskyně svého zoufání, Ben ji začal učit pracovat s počítačem. Díky němu mohla aspoň na chvilku myslet na něco úplně jiného než na to, jak moc jí chybějí rodiče. Její hlavu zaplnily plusy, minusy a rovnítka.

Strýc Valerian žil hodně dlouho za oceánem, kde pracoval jako soukromý detektiv. Vyrůstal tam, jeho táta byl Američan a maminka Češka. Po pádu komunismu v roce 1989, to bylo Valerianovi 14 let, se přestěhovali s rodinou do Prahy. Když mu bylo 18, odjel zpátky do Států na stáž a už tam zůstal. Tedy než mu zavolali kvůli neteři Sofii. Podle Bena a Sofí je to hodně oldschoolový detektiv, ale stejně mega cool. Jako by přišel ze světa Sherlocka Holmese: je bystrý, všimne si i těch nejmenších detailů a jeho superzbraní je logika. Nenechá se zmást tím, že něco na první pohled vede určitým směrem. Moc dobře ví, že zdání klame a že je nejprve nutné shromáždit všechny stopy a pak nechat působit mocný nástroj každého detektiva – jeho intuici. A to je zase něco, co učí děti on. Tříbit myšlení, soustředit se na detaily, nahlížet věci z nečekaných úhlů a hlavně věřit svému nosu. V něm totiž často zašimrá, když něco „nesedí“. Nebo můžeme mít pocit, že něco už zdálky „smrdí“, a to pak znamená, že je třeba zanořit hlavu hlouběji do případu a hledat dál. Valerian taky dětem ukazuje, že být zbrklý a netrpělivý detektivní práci nesvědčí, je třeba trénovat pozorovací talent a analytické myšlení, které jsou důležité i pro práci s počítačem a technologiemi obecně. Řešit případ se totiž podobá skládání puzzle – potřebujete spojit správné dílky a předvídat, jak bude výsledný obraz nakonec vypadat.

ÚKOL Č. 1:
ARCHIVACE

Nainstaluj si do telefonu aplikaci na skenování QR kódů. Bude se ti hodit při všech úkolech. Hned u toho prvního můžeš díky ní nahlédnout do několika případů, které řešili hrdinové tohoto příběhu. Naskenuj kód a začti se!

Když se Valerian dozvěděl, že jeho neteř přišla o rodiče, sbalil kufry a přiletěl do Česka. Sám neměl děti a s teenagery to vůbec neuměl, ale docela brzy našli se Sofií společnou řeč. Dívka mu totiž dala svou důvěru a šanci ji poznat, zatímco on se jí snažil věnovat pozornost, jak jen dovedl. Po pravdě, mohl to dělat o něco citlivěji, ale prostě to lépe neuměl. Sofí začala mít strejdu ráda, i když je to bručoun a neumí moc mluvit o svých pocitech. Když Valerian zjistil, že na smrti jeho sestry a švagra něco nehraje, neteř se nedala odbýt a rezolutně trvala na tom, že bude záhadu vyšetřovat spolu s ním. A samozřejmě s Benem, protože to on je ten pravý mistr Nerd, krotitel počítačů. Sofie se od něj jako jeho učednice snažila všechno okoukat, pochopit a postupně se stala Benovou pravou rukou. Tímto způsobem vznikl detektivní tým snů, který vyřešil velmi nebezpečný případ vraždy Sofiiných rodičů a také velkého obchodu s identitou.

Od té doby uplynuly dva roky a detektivní kancelář VALERIAN DRAKE & CO., jak se nazvali, vyřešila postupně šest dalších případů. Chceš vědět, co je čeká dál?

ÚKOL Č. 2:
ZAČÍNÁME

Tvým druhým úkolem je podívat se na video, které pro tebe připravili samotní tvůrci příběhu. Dozvíš se v něm, co tě čeká a nemine – kam zadávat kódy, co všechno se s knihou můžeš naučit a kde můžeš pokračovat dál.

VALERIAN DRAKE & CO.

ÚKOL Č. 3:
DETEKTIVNÍ PŘÍPRAVA

Zde přichází tvoje šance zapojit se do příběhu. Hádej, koho si Ben vybral jako dalšího parťáka do týmu. Ano, právě tebe! Ale jak by Ben řekl – nebude to jen tak. Abys prošel/prošla a mohl/a se k nám připojit, čeká tě úkol, který ti Ben zadá osobně:

„Potřebuju od tebe jednu věc. Naprogramuj ve scratchi krátkou animaci. Měla by začít točící se zeměkoulí. Pak se kamera pomalu přiblíží k Evropě, až nakonec zamíří na Prahu. Tam se objeví naše kancelář ve vile Víle. A na dveřích do domu je nápis: VALERIAN DRAKE & CO.“

Tak se do toho pusť! Použij všechno, co už umíš nebo se teprve chystáš naučit. Není pochyb, že to zvládneš – pohyb, změnu pozadí, texty, zvuky nebo klidně vlastní kresby. Buď kreativní a ukaž, co všechno v tobě je!

Prostorná pracovna plná polic s knihami v prvním patře postarší vily nepůsobila zrovna jako klasická kancelář. Ostatně, na skupince detektivů VALERIAN DRAKE & CO. nebylo vlastně klasického nic. Pokud chtěl někdo kancelář navštívit a domluvit se na spolupráci, vydal se do ulice, ve které byl mezi silnicí a samotnými domy travnatý pás s několika stromy. Našel si branku s číslem 7 a mezi keři kolem plotu zahlédl oprýskaný dům porostlý břečťanem (a většinou také obdivoval velikou terasu, která se vyjímala nad vchodem). Možný klient pak prošel spíše méně než více opečovávanou zahradou, možná se mu kolem nohou obtočila kočka Bíba, nebo ji aspoň zaslechl mňoukat někde zpovzdálí, a než se dostal ke vchodovým dveřím do domu, často si připadal jako v kouzelné zahradě. Magie nad zahradou byla téměř hmatatelná, například magie zabraňující sekat trávu. Sofí tomu ale říkala jinak, pro ni to byla „přirozená zahrada“ – protože má volnost, a navíc to podle ní bylo ekologičtější. Jakmile klient vstoupil dovnitř, spatřil před sebou dřevěné schodiště, po němž vystoupal do patra a zaplul do dveří na pravé straně. Pak uviděl masivní pracovní stůl s počítačem a spoustou papírů, starý, ale už na první pohled velmi pohodlný gauč na jedné straně a dřevěné houpací křeslo na straně druhé. Za stolem seděl nejčastěji Ben, aby byl blízko počítače, na gauči se roztahovala Sofí a listovala různými dokumenty a Valerian popocházel podél prosklené stěny. Nejvíc mu to totiž myslelo, když měl pohyb a dobrý výhled. Proto i to houpací křeslo – stále v pohybu, ačkoliv na místě!

Stejné pozice zaujali všichni z týmu i dnes. Podle Sofí bylo potřeba udělat Den zúčtování, tedy den, ve kterém si shrnou všechny papíry, uklidí je do složek a uloží do archivu. A to jak fyzicky do archivu v knihovně, tak virtuálně do archivu v počítači. Ben tedy třídil vše, co se mu ukazovalo na monitoru, a Sofí se starala o papíry. Valerian postával u okna a přemýšlel.

ÚKOL Č. 4:
DEN ZÚČTOVÁNÍ

Přijali jsme tě do týmu! Gratulujeme! Ale je tu jeden háček – vůbec nic o tobě nevíme. Abychom mohli začít pořádně spolupracovat, potřebujeme nejdřív zjistit, kdo vlastně jsi. Tvým dalším úkolem je proto vyplnit informace o své postavě, která se stane součástí naší rozrůstající se detektivní společnosti.

Začni tím, že si na svém google disku vytvoříš složku s názvem Valerian Drake & Co. (Mimochodem, znak „&“ napíšeš na české klávesnici pomocí zkratky AltGr + C.)

Do této složky vlož tři dokumenty:

Google slides, ve kterých vytvoříš prezentaci o své postavě. Jak se jmenuje? Jak vypadá? Jaké má schopnosti, silné a slabé stránky? V čem je výjimečná?

Google sheets, kde si vytvoříš svůj osobní inventář. Sepiš si, co máš u sebe, co by se ti mohlo hodit při vyšetřování a co si ještě potřebuješ obstarat.

Google dokument, do kterého si budeš během vyšetřování psát všechny důležité poznámky, nápady, podezření a stopy.

Až budeš mít všechno hotovo, nebude pochyb o tom, že už jsi na další kroky ready jak dva dredy.

„To snad není možný,“ uchechtl se Ben. „Teď koukám znovu na záznamy z kamery. Ten zloděj měl naruby kšiltovku a myslel si, jak je nenápadnej…“

„To nepochopíš,“ usmála se Sofí. „Vezmi si, že chceš ukrást obraz, snažíš se udělat úplně všechno správně, aby na to nikdo nepřišel, schováš ho za falešnej panel – a nakonec na něm necháš jeden jedinej otisk palce!“

„K naštvání, fakt!“ zubil se Ben. „Byla jsi tak děsně profi, jak jsi to našla, to bylo mega dobrý!“

Sofí se trochu začervenala a sklopila oči k zemi.

Ben a Sofie prožívali opravdovou radost. Jejich detektivní kancelář fungovala necelý rok a za tu dobu se stihli naučit velkou spoustu věcí. A taky si toho hodně vyzkoušet. Byli součástí týmu, který pracoval jako dobře namazaný stroj, každý věděl, co má dělat. Ben byl mistr technologií, Sofie měla skvělé nápady a ukázala se jako vynikající manažerka a Valerian byl prostě detektiv s velkým D. Jeho intuice se zdála přesnější než atomové hodiny. A pozor, to jsou hodiny, podle kterých se řídí všechen čas na zeměkouli!

„A co nejvíc potěšilo tebe, strejdo?“ zeptala se Sofí směrem k zamyšlené postavě stojící u okna.

„Cože?“ odpověděl po chvíli Valerian. „Říkala jsi něco?“

Sofie s Benem na sebe starostlivě pohlédli. Valerian je velmi dobře naučil, jak pracovat s vlastní intuicí, a tak teď oba vytušili, že něco není v pořádku.

„Strejdo…“ začala pozvolna Sofie a v hlavě jí šrotovalo, jak to říct. „Víš co, já to řeknu na rovinu. Už pár dní jsi prostě divnej. Stalo se něco?“

Valerian se na děti otočil s nepřítomným výrazem v očích. „Ne, vůbec nic…“

Sofí si hlasitě povzdechla a vtom se do toho vložil i Ben.

„Bavili jsme se o tom, že se prostě chováš jinak. Jsme přece parťáci, ne? Bylo by lepší vědět, když se něco děje…“

Valerian se napřímil a prohlížel si střídavě Sofii i Bena. Jeho pohled byl pronikavý a naznačoval, že se snaží rychle přijít na to, co by měl říct.

„Nesouvisí to s případy. Nemusíte si dělat starosti. Navíc, zdá se mi, že to tady beze mě krásně zvládáte, tak já se půjdu… Půjdu si něco zařídit,“ vysoukal ze sebe Valerian trochu nejistě a rychlým rázným krokem vyšel z pokoje, aniž by se na děti podíval.

„Tak tohle bylo hodně divný,“ podotkla Sofí, když uslyšela zabouchnutí vchodových dveří.

„Taky ti připadal nervózní?“ zeptal se udiveně Ben a dívka starostlivě přikývla.

„Něco se děje, o tom není pochyb…“ pohotově shrnula situaci Sofí a najednou jí zasvítily oči.

„Napadlo tě to stejný, co mě, že jo?“ zeptal se šibalsky Ben.

Sofí se usmála a pokývala hlavou.

Děti věděly, že Valerian má ve zvyku poznamenávat si různé myšlenky nebo nápady na prastarý diktafon. Ten ale nosil většinu času u sebe. Jen jednou si ho zapomněl a Sofí se díky němu dozvěděla o tom, že smrt jejích rodičů možná nebyla nehoda, ale vražda… Od té doby si Valerian na svůj diktafon dával velký pozor a taky měl s dětmi dohodu, že si vzájemně nepolezou do věcí, které jim nepatří. Je přece třeba ctít soukromí druhého. A na to si přesně teď vzpomněla Sofí.

„Bene, my nemůžeme… Slíbili jsme to.“

Ben už stihl prohledat několik složek v počítači a Sofí zase pár šuplíků, ačkoliv oba cítili, že to není úplně správné.

„Máš pravdu,“ odvětil Ben. „Necháme toho. Pojďme mu věřit. Když říká, že o nic nejde, tak o nic nejde.“

„Tak jo,“ kývla Sofí a snažila se samu sebe přesvědčit, že tomu věří. „Řekl to. Tak to bude asi pravda.“

Zatímco si děti povídaly, nevšimly si, že dole znovu bouchly vchodové dveře a chvíli nato vešel do pracovny Valerian. Působil nervózně.

„Je to tak, něco se děje,“ řekl nesměle a těkal pohledem ze Sofie na Bena a zpátky.

„My jsme to věděli!“ poznamenal vítězoslavně Ben, ale vzápětí mu došlo, že teď asi není vhodná chvíle k radosti, a tak se trochu zastyděl.

„Můžeme nějak pomoct?“ zeptala se Sofí poté, co hodila lehce káravý pohled na Bena a hned potom starostlivý na Valeriana. Zároveň se jí hodně ulevilo, že s hledáním strejdova tajemství přestali včas. Udělali dobrou věc.

„Ne…“ vzdychl Valerian. „Ono opravdu nejde o nic důležitého, ale… Všimli jste si toho a to je dobře. Máte skvělý detektivní instinkt,“ usmál se. „Asi vám to mám říct, že?“ zeptal se a bylo zjevné, že se mu do toho hodně nechce.

Ben i Sofí zakývali hlavami a měli uši i oči na stopkách.

„Před pár dny měla narozeniny moje… kamarádka z dětství. Tak na ni teď hodně myslím a… chybí mi…“

Tak toto děti opravdu nečekaly. Hodily na sebe vyjevené pohledy a Valerian si toho samozřejmě všiml.

„Vidíte, neměl jsem to říkat, o nic prostě nejde,“ vydechl úlevou a otočil se k odchodu.

„Počkej,“ zavolala rychle Sofí, „povyprávíš nám o ní něco?“

Sofie a Ben poslouchali historky s neskrývaným nadšením.

„A co se stalo potom? Proč jste se přestali kamarádit?“ ptal se Ben.

„Caitlynin táta byl profesor umění,“ odpověděl Valerian. „Mámu neměla. Nechala ji jako miminko tátovi a odešla. Už o ní nikdo nikdy neslyšel… No a profesor McKee, skvělý historik a znalec umění, profesor na prestižní americké univerzitě, pak získal práci v Evropě. Nám bylo s Caitlyn třináct, a jakmile se odstěhovali, ztratili jsme kontakt.“

„Ale to přece nejde, vždyť…“ namítala Sofí, ale strejda ji přerušil.

Děti mlčely. Příběh se jich hodně dotkl, protože se zhlédly ve dvou kamarádech a najednou si představily, že by se zničehonic samy sobě ztratily. Sofie vstala z gauče a šla Bena obejmout.

„Já taky ne,“ špitl.