Copyright © Kaylie Smith, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Šárka Králíková, 2025

Cover © Alexandra Purtan, 2025

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-6615-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-6616-1 (mobi)

d

Pro ty, kteří se museli vlastnoručně vydrápat z temnoty,

a přesto se rozhodli být světlem pro ostatní.

Jsem na vás hrdá.

d

„Jaká fantasmagorie je naše mysl

a jaké místo střetu rozličností!“

Virginia Woolf, Orlando

překlad Kateřina Hilská

Prolog

Hříšná

Ten ďábel měl hříšná ústa a hlas hladký jako bourbon.

„Jaké je tvé rozhodnutí?“ naléhal, zatímco ji konečkem ukazováčku hladil po jedné straně hrdla, jeho rty jen pár centimetrů nad zběsilým pulzem na straně druhé.

„Oklamal jsi mě,“ zašeptala.

Tomu se zasmál a jeho dech jí polaskal rozpálenou kůži.

Byl tak blízko, že skoro nedokázala přemýšlet.

Žilami se jí rozlila další vlna adrenalinu a všechny srozumitelné odpovědi se jí vyhýbaly, ale události vedoucí k této chvíli měla v paměti vypálené naprosto jasně.

1

Půlnoční kouzlo

TŘI NOCI PŘED FANTASMOU

Měsíční světlo se zalesklo na zlatém medailonu zavěšeném na studeném hrdle mrtvoly.

Ofélie Grimmová matčin srdcovitý přívěsek s horlivostí odepnula, načež vystoupila z kouzelného kruhu a rukama si zajela pod tmavě plavé kudrny, aby si ten důvěrně známý šperk připevnila na vlastní krk. Když se studený kov usadil na její kůži, po zádech jí přeběhl mráz.

Ofélie klesla nalevo od matčiny bledé mrtvoly na kolena, její sestra Genevieve ji sledovala zpovzdálí, pohroužená do ticha. Ofélie v ruce pevně sevřela stříbrnou čepel a její ostrou špičku přitiskla k měkké, slonovinově bílé kůži na vnitřní straně svého předloktí. Řez byl hluboký, ale krátký. Z rány vyprýštila krev, stekla z ruky na zem před Ofélií a zabarvila jemnou bílou látku její noční košile děsivým odstínem rudé. Kolem se rozšířil ostrý pach železa a soli.

Ofélie nechala čepel s třeskotem spadnout na podlahu a Genevieve sebou trhla jako vylekaný zajíc. Ofélie si sestřiny bojácnosti nevšímala, škrtla zápalkou a vychutnala si syčení zapalovaného ohně v mrtvolném tichu sídla Grimmových. Natáhla se k nejbližší svíci a čekala, než se knot probudí k životu, přičemž zboku klepala na válec černého vosku. Při každém doteku v duchu odpočítávala.

Raz, dva, tři.

Když svíčka konečně chytila, Ofélie ji postrčila na její místo v kouzelném kruhu a ostatní voskové válce kolem neživého těla Tessie Grimmové okamžitě vzplály. Stíny sester Grimmových vystoupaly až ke stropu a sametové závěsy divoce zavlály.

Byla to Ofélie, kdo se probudil uprostřed teplé, propocené neworleanské noci a našel jejich matku strnule ležící na smetanovém šambré koberci. Klid noci nenarušily žádné zděšené výkřiky ani známky paniky nebo zločinu. Nepřišlo žádné varování před nebezpečím. Byla tam jen její matka rozvalená na podlaze, jako by se rozhodla, že si ten den namísto postele ustele na zemi v obývacím pokoji. Nebýt nepatřičného jiskření magie, jež Ofélii upozornilo, že se něco děje, nejspíš by svou matku našla až za svítání. A tou dobou by již mohlo být příliš pozdě.

Ofélie si za sebou matně uvědomovala tiché sestřiny kroky na rozvrzaných schodech, ale vlastními vzpomínkami se prohrabávala tak usilovně, že opomněla Genevieve varovat před hrůzostrašnou scénou, jež na ně dole čekala. Pátrala v paměti po potvrzení, že správně poklepala na čelo své postele a že klouby prstů třikrát zaťukala na zeď, než šla spát. Ale věděla, že to udělala. Nutkavé jednání už se jí stalo rutinou. Tohle nebyla její vina. Nemohla být. Všechno udělala dokonale.

Okamžik přemýšlela, jestli by nemohla mrtvolu nechat tak, jak je, a odejít do postele. Byla přesvědčená, že by do rána zmizela stejně jako všechny ostatní výplody její mysli. K činu ji však pohnal Genevievin srdceryvný vzlyk a závan moci ve vzduchu. Vyštěkla na Genevieve, aby našla krabičku sirek, a proběhla sídlem Grimmových do matčiny pracovny, kde chvíli horečnatě hledala sedm černých svící, které potřebovala, aby stihla kouzlo provést dřív, než jí ta příležitost navždy proklouzne mezi prsty.

Ofélie byla nyní nejstarší z Grimmů. Smrt matky z ní neučinila jen sirotka.

Pospíchej, dochází ti čas, zašeptal v její mysli stinný hlas, který ji užíral každou bdělou hodinu. Jestli tu příležitost promrháš, bude to mít neblahé následky.

Ofélie ten hlas odsunula stranou a namočila dva prsty do vlastní krve – dala si pozor, aby nesáhla za hranici kruhu svíček, jinak by ho porušila a zkazila kouzlo, na něž se připravovala celý svůj život. Tohle byla ta chvíle. Jedenáctá hodina. Její následující rozhodnutí ji nenávratně změní. Mohla by odmítnout kouzlo dokončit a zůstat taková, jaká je, jaká byla vždycky. Nebo by mohla zaplatit daň za pokračování rodinného odkazu.

„Nemusíš to dělat, Ofi,“ zašeptala ve tmě Genevieve. Znělo to skoro prosebně.

Jenže Ofélie nemohla být tou, kdo jejich rodinnou magii ukončí. Tento rituál sice navždy změní samotnou podstatu jejího já, ale kdyby ho nepodstoupila, zlomilo by to jejího ducha. Její potřeba být hodná a uspokojit každého, kdo od ní kdy něco očekával, byla zakořeněná hluboko v jejích kostech. Neodlučitelná od její duše.

Ofélie zavřela oči a zašeptala slova kouzla, které recitovala každý večer jako nesvatou modlitbu už od chvíle, kdy se naučila mluvit. Než zaříkání dokončila, žár plamenů zesílil a její tělo v horkém vzduchu celé zčervenalo. Soustředila se na sílu prskající na její kůži. Nos jí naplnil hořký pach spáleniny. Vůně magie.

Když jí ze rtů steklo poslední slůvko, všechny černé svíčky jedna po druhé zhasly. Pramínky obsidiánového kouře stoupaly kolem kruhu a ona si sáhla rukou pod límec rozepnuté noční košile a prsty namočenými v krvi si přímo nad srdce nakreslila rudý znak.

Poté čekaly. Ofélie s nadějí. Genevieve se strachem.

Teplota v sídle poklesla o deset stupňů a ticho ztěžklo, tma byla náhle příliš nehybná. Ofélie na sobě najednou ucítila oči, jejich pohled se jí ze všech stran zavrtával do kůže. Byly to oči těch, které neviděla. Zatím.

Čekaly potmě zdánlivě nesnesitelně dlouhou dobu. Na velkých hodinách v předsíni ještě neodbila půlnoc, ale Ofélie měla dojem, že by to kouzlo už jistě mělo fungovat. Možná ho provedla špatně, třeba ta slova neodříkala správně nebo dostatečně zřetelně. Třeba to úplně zpackala –

Do kostí a každého centimetru její kůže se najednou zakously plameny a z hrdla jí vytryskl výkřik. Padla kupředu, na ruce, páteř jí zapraskala a prohnula se do nepřirozeného oblouku, ze rtů se jí dralo bolestné kvílení a tělo jí zaplavovala matčina magie. Přitiskla čelo k zemi, kaluž krve jí zbarvila obličej a z křiku již bezmála ochraptěla. Genevieve k ní přistoupila, aby jí konejšivě položila ruku na záda. Nemohla dělat nic než se dívat.

Když bylo konečně po všem, Ofélie se svalila na podlahu, kde zůstala ležet ještě dlouhou chvíli a snažila se popadnout dech. Nakonec se jí podařilo vstát, zhluboka se nadechla a do tmy zašeptala požadavek. Ten, který její osud zpečetí navždy.

Genevieve v úžasu poklesla brada, protože Oféliina žádost byla vyslyšena, svíčky se znovu zažehly. Tentokrát však byly plameny stříbřitě modré. Grimmovsky modré.

Ofélie v okně zachytila svůj mihotavý odraz. Tmavé vlasy i tenká noční košile byly slepené krví. Červenou měla potřísněné své jako břitvu ostré lícní kosti, stékala jí po hřebeni jemně zašpičatělého nosu – ostře kontrastovala s její porcelánovou pletí. To však její pozornost neupoutalo. Oči, které jí pohled opětovaly, už totiž nebyly její. Duhovky už nebyly zářivě teple blankytné jako v dětství. Už neměly tu barvu, jakou si stále uchovávaly ty Genevieviny. Změnily se do strašidelného ledového odstínu, skoro zcela zbavené pigmentu. Byla to ta samá mrazivá barva, jakou měly oči jejich matky i jejich babičky na olejovém portrétu zavěšeném v předsíni. Ta samá, jakou se pyšnila každá žena z rodu Grimmových, která před nimi přijala magii jejich klanu.

Stejná jako mlžné, zářící obrysy zjevení, jež nyní viděla číhat ve stínech místnosti.

Grimmovská modř.

Projela jí jedovatá hrdost, ale následná vlna zármutku a strachu ji téměř srazila na kolena. Jedna část jejího já doufala, že se magie nepřenese, že jejich matka tuto rovinu, svět smrtelníků, ve skutečnosti neopustila, přestože její studená mrtvola u Oféliiných nohou svědčila o opaku. Jiná část jejího já, ta, která úspěšně dokončila kouzlo a uvolnila magii, jež jí nyní proudila žilami, byla spokojená.

Její pozornost zaujal mihotavý odraz ve skle. Zvědavé zjevení se na ni vědoucně zahledělo s náznakem úsměvu, načež se vytratilo.

„Do prdele, Ofi,“ zašeptala Genevieve a zatřesením vytrhla Ofélii z transu. „Jsi v pořádku?“

Ofélie neodpověděla, jen zvedla ruku, aby prstem pohladila medailonek na svém krku, a když ji v očích zaštípaly první slzy, poklepala na něj.

Raz, dva, tři.

Při posledním klepnutí přidušeně zaklela a klopýtla dozadu, nevěřícně sklonila zrak ke šperku. Zadržela dech a čekala na potvrzení, že si to jen nepředstavovala.

O okamžik později se medailonek zachvěl znovu, jako by doprovázel pulz v jejím vlastním hrudníku.

Tep srdce.

2

Loučení

DVĚ NOCI PŘED FANTASMOU

Člověk pocházející z rodiny aktivních nekromantů považuje za neobvyklé velice málo věcí. Oféliino dětství denně provázely mrtvoly přinášené a odnášené ze sídla Grimmových, výlety na hřbitov, poslouchání matčiných stížností na další, možná démony vyvolaný vir, jež se prohání po New Orleans, nebo celé hodiny recitování lekcí o všech možných paranormálních bytostech, s nimiž by se někdy mohla potkat. O měňavcích, upírech, čarodějnicích.

Když však ráno po nalezení matčina neživého těla viděla duchy číhající v její ložnici a na chodbách, bylo to zvláštní i pro ni. Nebyla si jistá, jestli si vůbec někdy zvykne na to, že se kolem ní ty bledě modré bytosti neustále vynořují a opět mizí. Duchové ji povětšinou ignorovali, procházeli sídlem Grimmových a ulicemi New Orleans jako bezcílné bludičky, zatímco ona s Genevieve obstarávaly praktické záležitosti týkající se smrti jejich matky. Když jim nevěnovala žádnou pozornost, většina jí to oplácela. Někteří si však zřejmě libovali v tom, když ji vynervovali. Když se jim náhodou podívala do očí, odmítali odvrátit zrak. Sledovali každý její pohyb a vybízeli ji, aby si s nimi promluvila.

Sestry byly vzhůru už od svítání. Nebo spíš – už za svítání vylezly z postele. Ofélie celé ráno chystala svou matku na to, aby ji mohl odvézt městský koroner, zatímco Genevieve sbírala vše, co budou potřebovat, aby dostaly úmrtní list a mohly vydat úmrtní oznámení v New Orleans Post. Nyní už do stmívání zbývala jen hodina a ona s Genevieve byly asi blok od koronerovy kanceláře, aby se mohly naposled rozloučit. Nekromanti se na rozdíl od ostatních smrtelníků neobtěžovali s tradicemi v podobě pohřbů a smutečních mší. Jednoduše se rozloučili s tělesnou schránkou svých blízkých a poté čekali, až se naskytne příležitost kontaktovat je v posmrtném životě. S mrtvými měli tak pevné pouto, že jim velkolepé obřady připadaly příliš konečné.

Ofélie přemýšlela, jestli je ponuré napětí vznášející se ve vlhkém vzduchu jen výplodem její fantazie, nebo jestli i město cítí těžkou ztrátu jednoho ze svých obyvatel. Třeba už nyní ví, že Ofélie nedostojí schopnostem Tessie Grimmové, a proto truchlí.

Z nové tíhy magie, jež spočívala v samotném jádru její bytosti, se jí kroutil žaludek. Bylo jen otázkou času, než pocítí nutkání ji nějakým způsobem vypustit. Kdyby dovolila, aby se v ní nahromadilo příliš mnoho energie, kdyby se jí nějak nezbavila, vnitřně by ji to užíralo.

„Jsi v pořádku?“ zamumlala Genevieve po jejím boku.

„Ano, jsem,“ zalhala Ofélie.

Genevieve se rozhodla nechat to být a velkoryse obrátila list. „Už jsem ti říkala, jak nenávidím život v tak vlhkém městě?“

„Říkáš to skoro pořád.“

„Vždycky mi z toho krepatí vlasy,“ remcala Genevieve, jako by její sestra vůbec nepromluvila. „Vsadím se, že v pekle takové vlhko není.“

Ofélie si odfrkla: „No, víš, co se říká. Pojďte do pekla – sice tu máme ďábly a démony, ale aspoň vám tu vydrží dokonalé vlny.“

Genevieve nakrčila nos. „Fuj, o nich radši ani nemluv. Tím si jen koleduješ o to, aby se jeden z nich ukázal.“

Tak to samozřejmě nefungovalo. Pokud člověk na ďábla přímo nenarazil, nebo naopak, pak se jednotliví ďáblové dali přivolat jen pronášením správných zaříkadel nebo jmen – stejně jako to platilo pro mnoho jiných paranormálních bytostí. Ofélie si byla celkem jistá, že to Genevieve ví, jenže na druhou stranu, její sestra neobdržela to samé vzdělání. A i kdyby jej Genevieve dostala, Ofélie netušila, jestli by si její sestra vůbec přála si takové lekce zapamatovat. Genevieve skoro pokaždé změnila téma, když někdo jen zmínil ďábly nebo podobné bytosti. Zato Ofélii v dětství ze všech matčiných lekcí nejvíc zaujaly právě ty o devíti kruzích pekla. Bavily ji mnohem víc než nekonečné hodiny přednášek o tom, jak znovu oživit mrtvoly tak, aby ji poslouchaly, jak mluvit s mrtvými a jak se nenechat posednout… Děsivé příběhy o území pekla Ofélii vždy fascinovaly.

Možná to bylo tím, že místo, jako je peklo, na rozdíl od jejího skutečného světa nabízelo možnost něčeho fantastického. Pohledné ďábly, ďasy a démony, kteří by ji mohli strhnout do svého nebezpečného magického světa. Jako v jedné z těch temných romancí, jež četla v knihovně sídla Grimmových, když v noci nemohla spát. Nebezpečí by možná Ofélii nemělo tolik lákat, jenže ona celý život strávila zavřená v zaprášených chodbách rodinného sídla a dychtila po něčem, z čeho by se jí rozbušilo srdce. Po něčem jiném než po neobvyklém pulzování magie, které nyní cítila ve svých žilách.

Samozřejmě, Ofélie rychle poznávala, že stejně jako s magií je představa něčeho příjemná jen do té doby, dokud zůstává představou. Vzdáleným snem. Jakýkoli druh moci byl Ofélii stejně cizí jako vyhlídky na dobrodružství nebo milostný románek. A nebyla si jistá, jestli se magie v jejím nitru usazuje správně. Nikdy ji netrápilo dívat se, jak její matka jedná s mrtvými, ale při pomyšlení, že by sama manipulovala s tak křehkými věcmi, jako je samotný život, si bezmála přála, aby matčin tragický osud odhalila až po půlnoci a aby její magii nikdy neobdržela.

Pokud se do setmění nevrátíte domů, ty i Genevieve zemřete, zašeptal stínový hlas, jenž se v její mysli rozvinul jako kouř, jako by ho probudila její úzkost.

Co si pamatovala, ten hlas tam byl vždy, v nejtemnějších zákoutích její mysli, nabádal ji, aby prošla určitými dveřmi, jinak celá její rodina zahyne. Donekonečna ji nutil klepat na dveře, aby si vykoupila alespoň okamžik ticha se svými vlastními myšlenkami. Pořád na ni naléhal, aby páchala ty nejohavnější zločiny na těch nejzranitelnějších bytostech. Když byla mladší, bála se, že je posedlá. Dokonce si i sbalila všechny svoje věci a došla jeden a půl kilometru daleko, jen aby svou rodinu ušetřila, ochránila ji před svým zlem. Ale pak ji matka našla a vysvětlila jí, že ten stínový hlas není skutečný. Byl součástí její vlastní mysli. Bude s ním muset žít navždy.

Slunce brzy zapadne, naléhal stínový hlas. Tik tak. Tik tak. Tik tak.

Vytěsnila si ho z mysli a raději se soustředila na márnici, která už konečně byla na dohled. Genevieve chytila Ofélii za rámě, potřebovala útěchu, když společně vešly do té tiché budovy a malou čekárnou se rozezněl tichý zvoneček.

„Dobrý den, drahé dámy,“ přivítal je známý muž. Jejich město bylo tak malé, že ten muž sloužil jako koroner i majitel pohřebního ústavu, nemluvě o občasných nechutných pracích, jež musel vykonávat. Byl už starší, možná šedesátiletý, s prošedivělými vlasy a bílým knírem, který zoufale potřeboval zastřihnout. „Tudy.“

Následovaly koronera ven z čekárny a chodbou až do zadní části budovy. Podržel jim dveře a pobídl je, aby vstoupily do velké místnosti plné rakví.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ zašeptala Genevieve.

Ofélie místnost rychle přelétla pohledem, její oči se zastavily na jediné otevřené rakvi po jejich pravici. Ztěžka polkla, přistoupila k ní, a když shlédla k ženě uvnitř, málem se zadusila hrůzou.

Prosté smetanové šaty, které měla jejich matka v noci na sobě, byly ty tam, nahradila je róba z jemně zdobeného černého šifonu, kvůli níž už tak světlá matčina pleť vypadala ještě bledší. Matka si tyto šaty sama vybrala pro případ, že se její duše rozhodne setrvat – Tessie Grimmová neoblomně trvala na tom, že nebude trávit věčnost v podobě ducha v korzetu –, jenže když ji nyní Ofélie viděla v těch šatech v rakvi, pomyslela si, že to nebylo správné rozhodnutí.

„Sakra. Takhle vypadá…“ Genevieve nakrčila svůj malý špičatý nosík, přistoupila k Ofélii a sama se podívala do rakve. „Strašidelně. Říkala jsem ti, že jsme jí měly dát ty fialové.“

Ofélie si povzdechla a klouby prstů poklepala z boku na rakev – raz, dva, tři –, aby se uklidnila. Na ty šaty měla stejný názor, ale teď už bylo příliš pozdě. Krom toho, doba, kdy se matčin duch mohl vrátit, už beztak dávno uplynula. Duše, jež se rozhodly okamžitě nepřejít na druhou stranu, se vracely během několika hodin po smrti. To znamenalo, že tohle bude jejich poslední rozloučení. Měla dojem, že na šatech, které vybraly, vlastně vůbec nezáleží.

Ofélie věděla, že by měla být ráda, že matčina duše byla dost spokojená na to, aby přešla dál. Tuto myšlenku si stále opakovala, když s bolestí v srdci sešívala matčina jemná víčka, než si tělo po ránu vyzvedl koroner – byl to starý nekromantský trik, jak duši zajistit klid nenarušovaný nechtěným oživováním. Přesto ji kdesi vzadu v mysli neustále něco trápilo, něco jí našeptávalo, že tohle rozloučení nebude konečné. Právě proto ještě neuronila ani jedinou slzu.

„Kdybyste to mohla podepsat zde, slečno Grimmová,“ požádal ji koroner a jemně ji na hřbet ruky klepl perem, čímž ji vytrhl ze zamyšlení.

Ofélie si od něj pero vzala, ještě dvakrát si jím klepla na hřbet ruky a poté na spodní část listiny, kterou položil na zavřenou polovinu rakve, naškrábala své jméno. Koroner se na ni zvláštně podíval, když si toho tiku všiml, ale neřekl nic, jen přikývl na znamení díků a vrátil si pero zpět do kapsy saka.

„Jste si obě jisté, že si nepřejete provést pitvu?“ naléhal. „Vím, že vše ukazuje na infarkt, ale byla strašlivě mladá na to, aby její srdce selhalo bez jediného –“

„Nebudete naši matku pitvat,“ skočila mu Genevieve pevně do řeči. „Úplně stačilo, že jí Ofélie sešila –“

Ofélie šťouchla sestru loktem do boku. Zašívání očí mrtvoly démonem požehnanou nití bylo v nekromantské komunitě dobře skrývaným tajemstvím. Jinak by to mohli začít praktikovat i obyčejní smrtelníci a pak by bylo nekromantské umění někoho oživit či ho ovládnout zcela k ničemu. V tom případě by jejich matka nemohla vydělávat na těch, kteří si z nějakého podivného důvodu přáli oživit své mrtvé blízké. Ne že by většina lidí měla na takový úkol žaludek – Genevieve rozhodně ne, málem vyzvracela snídani, když našla Ofélii, právě když dokončovala poslední stehy – a i samotná Ofélie otálela až do poslední možné chvíle, než před příjezdem koronera provedla všechna nezbytná opatření.

„To je jedno,“ zamumlala Genevieve. Sáhla do záhybů svých šatů a vytáhla dokumenty, na nichž pracovala celé ráno. „Tohle je její rodný list a úmrtní oznámení, které jsme sepsaly.“

Muž se poškrábal na hustém bílém kníru a očima přelétal mezi nimi, jako by přemýšlel, co si má o jejich podivném počínání myslet. „Kopii úmrtního listu nechám co nejdříve zaslat do sídla Grimmových,“ řekl nakonec a převzal dokumenty od Genevieve. „S rozloučením nemusíte pospíchat. Budu čekat za dveřmi, abych za vámi potom zamkl.“

Dívky přikývly a obrátily se zpět ke své matce, zatímco koroner vyklouzl z místnosti.

„Nevrátí se, že ne?“ šeptla Genevieve.

Ofélie se zhluboka nadechla. „Nevypadá to tak.“

„Zvládneme to,“ řekla Genevieve, spíš pro sebe než Ofélii. „Jestli to bylo něco se srdcem, tak to určitě byla jen náhoda. Jsem si jistá, že to nepředala i nám. Přece jen, babička byla po celý život zdravá jako rybička a nebýt té nehody, nejspíš by s námi zůstala mnohem déle. Matka by si nepřála, abychom se bály.“

„Ne, chtěla by, abychom žily dál. To je celá ona, zanechala mě tu, abych sama nesla na bedrech odkaz naší rodiny.“ Z Oféliina hrdla se vydral zvuk, něco mezi smíchem a vzlykem. „Nevím, jak mohla očekávat, že to bez ní dokážu. Nikdy nebudu tak dobrá. Nemám ani z poloviny takový výcvik, jaký měla ona, když její matka zemřela.“

„Nikdo nemůže čekat, že budeš dokonalá, Ofi,“ domlouvala jí Genevieve.

„Ona to čekala,“ namítla Ofélie, vybavila si matčiny hluboké zklamané povzdechy, kdykoli zkazila zaříkání kouzla nebo když nepřemýšlela dost hbitě. „Tebe možná nikdy k dokonalosti netlačila, ale pro mě měla jiný metr. A i kdyby ode mne velké úspěchy neočekávala matka, bylo by to jedno, protože je od sebe očekávám sama.“

„Ofélie,“ zpražila ji Genevieve. „Není fér být na sebe tak přísná.“

Ofélie nakrčila nos, ale nic k tomu neřekla. Genevieve tomu nerozuměla. Jak by taky mohla? Mohla si celé dětství chodit, kam se jí zachtělo, zatímco Ofélie byla zavřená v sídle Grimmových a učila se rodinnému řemeslu. A stínový hlas se jí posmíval, kdykoli udělala chybu.

Byla to jejich babička, kdo do New Orleans přinesl nekromantské řemeslo, a Tessie Grimmová z něj pak udělala atrakci pro turisty i místní obyvatele. Do sídla Grimmových mířil vytrvalý proud lidí od svítání do setmění, od pondělí do soboty, protože lidé z New Orleans běhali za Tessie Grimmovou prakticky s jakýmkoli myslitelným duchařským úkolem.

Mohla byste kontaktovat mého bratra na druhé straně, abych mu mohla říct, že mě to mrzí?

Oživíte mou přítelkyni, aby mohla policii sdělit, že jsem to nebyl já?

Můžete přesvědčit poltergeista, aby posedl mého manžela a udělal ho snesitelnějším?

A to všechno nyní spočívalo jen na Oféliiných ramenou.

„Musíme jít dál,“ pokračovala Genevieve, čímž přerušila tok jejích myšlenek. „Musíme se rozloučit, abychom mohly pokračovat v jejím odkazu.“

„Chceš říct, abych já mohla pokračovat v jejím odkazu,“ opravila ji Ofélie. „Ty nejsi svázaná se sídlem Grimmových. Není to tvoje břemeno a já bych ti ho ani nikdy nepřála.“

Ofélie si skousla spodní ret a na chvíli zavřela oči, zhluboka se nadechla, aby potlačila vzrůstající zármutek a úzkost. Mnohem raději by se soustředila na svůj vztek. Vztek nad tím, že ji tu matka zanechala, aby převzala rodinnou magii a sídlo Grimmových, i když na to ještě ani zdaleka nebyla připravená. Věděla, že zlobit se na mrtvého nejspíš není vkusné, ale ten hněv se snášel lépe než zármutek, který se jí vrýval pod kůži. Zuřivost a zášť ji mohly pohánět kupředu, ale kdyby se nechala ovládnout zármutkem, propadla by se ke dnu a nebyla si jistá, jestli by se z té jámy ještě někdy dokázala vyhrabat.

Genevieve sestře věnovala pohoršený pohled. „Ksakru, přece se neseberu a neopustím tě navždy, Ofi. Krom toho, nemusíme ohledně sídla Grimmových dělat žádná rozhodnutí hned, ne? Nemusíš přebírat matčino řemeslo a pomáhat všem Tomům, Dickům a Harryům v New Orleans jen proto, že to dělala ona i babička. Vím, že ti to teď připadá trochu odstrašující, ale to, že zdědíme sídlo Grimmových, ještě neznamená, že musíme –“

„Dost,“ rozkázala Ofélie a podívala se zpět do rakve.

Genevieve pevně semkla rty. Ofélie ještě nevěděla, jak to sestře říct – Genevieve byla tak plná snů o tom, jak se obě vydají na cesty a společně projezdí celý svět, jak si to slíbily jako děti –, ale když byla nyní jejich matka mrtvá, měla o osudu sídla Grimmových už celkem jasno.

Ofélie se natáhla a otřela se konečky prstů o matčinu propadlou tvář. Až odejde z této místnosti, uvidí Tessie Grimmovou pouze ve svých vzpomínkách. Vzpomínkách na excentrickou ženu, která pila sedm šálků čaje denně, až voněla po vanilce a čajových lístcích a taky po kouzelných solích a magii. Bude vzpomínat na její konejšivý hlas, když před obědem v knihovně sídla nahlas předčítala knihy, a na kovové řinčení při večerních lekcích šermu. Na to, jak Ofélii učila všechna pravidla magie a jednání s mrtvými, zatímco Genevieve v salonu cvičila hru na klavír. Na vůni polévky s ibiškem a kukuřičného chleba s medem, jejich tradičního jídla o každé zimní neděli.

„Zase se jednou setkáme,“ slíbila jí nyní Ofélie.

Jestli do pěti vteřin nezaklepeš na ty dveře, pošeptal záludný stínový hlas v její hlavě, taky zemřeš.

Ofélie se nadechla přes zuby, zatímco se jí myslí míhaly představy její vlastní předčasné smrti. Stinné postavy stojící před ní, trhající její měkké maso drápy dlouhými jako její prsty.

Tik tak.

Svaly se jí křečovitě sevřely, tělem se jí rozproudil adrenalin a ona se horečnými pohyby otočila ke dveřím.

„Ofélie? Sakra. Je to zase ten hlas?“ zeptala se Genevieve, ve svých růžových taftových sukních přispěchala k sestře a ustaraně k ní natáhla ruku.

Tik tak. Tik tak. Tik tak.

Ofélie se vrhla k východu a škobrtla o lem vlastních šatů. Stihla třikrát poklepat na pevné dveře, ještě než stínový hlas odpočítal poslední vteřinu. Pak bylo ticho. Hlas se opět vytratil, vypařil se z její mysli jako mlha.

„Slečny?“ promluvil koroner z druhé strany dveří. „Vy jste klepaly? Dveře nejsou zamčené, víte?“

Ani jedna z dívek se neobtěžovala odpovědět, Genevieve jednoduše otevřela dveře. Když vyšly ven, muž se na ně soucitně podíval, poté za nimi zamkl a odvedl je k východu. Genevieve ho probodla pohledem. Nenáviděla soucit.

„Hodně štěstí.“ Koroner na ně pokývl, když vykročily do pozdně odpoledního slunce. Ofélie sklonila bradu na znamení díků a následovala odcházející Genevieve. Její mladší sestra se s žádnými zdvořilostmi neobtěžovala.

3

Zvěsti

Vzduch v New Orleans stále jiskřil tím podivným napětím, kterého si Ofélie všimla už cestou do márnice, ale když se nyní vracely domů, připadalo jí nepatrně jiné. Představa posledního rozloučení s matkou ji prve obklopila emociální mlhou tak hustou, že nemyslela na nic než na zármutek. Nyní však viděla, že na New Orleans se dnes večer snesla neobyčejná atmosféra.

Ulice Zahradní čtvrti byly navzdory přetrvávajícím paprskům večerního slunce temnější než obvykle. Podpatky Oféliiných bot klapaly po dlažebních kostkách, zatímco s Genevieve po boku procházela městem. Jindy byly ulice touto dobou stále ještě plné povozů a turistů mířících do čtvrti, nebo ven z ní, v dálce zněla jazzová hudba. Nyní však byla ulice táhnoucí se před nimi nehybná, utopená ve stínech a tichu, které k Ofélii promlouvalo jasně a zřetelně: ve vzduchu je něco zákeřného.

„Musíme jít domů,“ naléhala na Genevieve a pohledem těkala všude kolem. „Něco není v pořádku.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Genevieve s pozdviženým obočím. „Já nic špatného nevidím. Vždyť dneska ani nikdo není venku.“

„No právě,“ zamumlala Ofélie. „Je turistická sezóna – tak proč je tu takové ticho?“

„I předtím tu byl klid,“ podotkla Genevieve. „Třeba se všichni rozhodli, že nebudou riskovat, že zmoknou. Ty mraky jsou už hodně blízko.“

Ofélie zaklonila hlavu a vzhlédla ke sbírajícím se šedým mrakům na obzoru. Možná měla Genevieve pravdu, třeba nikdo nechtěl riskovat procházku v dešti. To ale pořád nevysvětlovalo nepříjemný pocit v jejím žaludku. Ani to, že jí větve dubů lemujících ulici připadaly pokroucenější a vlhkost ve vzduchu dusivější než jindy.

Hluboko ve stínech za zdobeným kovaným plotem před domem po jejich pravici se něco pohnulo a Ofélii se zrychlil tep. Přitiskla se blíž k sestře a společně zastavily vedle kavárny na rohu. S jejími tlustými šedými sukněmi si pohrával vítr a do nosu ji po chvilce udeřila známá vůně smaženého pečiva a moučkového cukru.

„Ach!“ Genevieve chytila Ofélii za předloktí a zatáhla ji ke kavárně. „Dej mi chvilku, Ofi, vidím tam svou kamarádku.“

Než mohla Ofélie protestovat, Genevieve vstoupila do kavárny a pištivě se přivítala s dívkou, kterou Ofélie nikdy dřív nespatřila. Dveře se zabouchly a ona se k nim přitiskla, aby přes sklo nahlédla dovnitř. Sledovala, jak její temperamentní mladší sestra oběma pažemi sevřela tu cizí mladou ženu s takovou důvěrností, až se z toho Ofélii udělal knedlík v krku. Ofélie na celém světě kromě Genevieve neznala ani jediného člověka, kterého by mohla tak srdečně přivítat.

Genevieve si však vzrušeně povídala s tou dívkou se slámově zbarvenými vlasy, v jejích blankytně modrých očích svítila jiskra, jakou v Oféliině přítomnosti postrádaly.

Zatímco ty jsi byla zavřená doma a pomáhala jsi matce volat mrtvé, tvá sestra si dělala přátele, pověděl jí stínový hlas. Není to důvod k nenávisti? Nepřeješ si jí ublížit? Donutit ji trpět? Všichni si o ní myslí, že je dokonalá a vtipná a krásná, a ty jsi –

„Dost,“ zašeptala nahlas a natáhla se, aby kloubem prstu poklepala na sklo.

Raz, dva, tři.

Ten hlas se vypařil.

„… slyšíš? Farrow Henry tvrdí, že se zapíše. Jestli je pravda, co se povídá, nepřežije na tom místě ani celé dvě noci,“ pronesl za ní hluboký hlas.

Ofélie se otočila a spatřila dva muže zhruba svého věku, kteří se k ní blížili od křižovatky.

„Synovec Richarda Henryho?“ Ten druhý se zasmál. „Narodil se se stříbrnou lžičkou v puse. Vsadím dvacet stříbrných, že odejde hned první noc, protože jeho pokoj nebude dostatečně nóbl.“

„Bude mít štěstí, jestli neumře na infarkt už v prvních dvou hodinách,“ souhlasil první.

První muž, ten vyšší, se na Ofélii skoro ani nepodíval, když přešli ulici a protlačili se kolem ní do kavárny. Ten druhý jedinkrát pohlédl do jejích strašidelných očí a ucouvl. Přistoupili přímo k Genevieve a Ofélie polkla, když její sestra zaklonila hlavu a divoce se zasmála, přičemž toho vyššího přátelsky popadla v radosti nad tím, co právě řekl. Její sestra přesvědčivě předstírala, že je všechno v pořádku, ale Ofélie ji znala dost dobře a poznala, že je to jen maska, pod níž skrývá svou bolest. Ta novinka se společenskými kruhy New Orleans nejspíš ještě neroznesla a Genevieve nebyla ten typ, který by ostatním kazil náladu takovými zprávami.

Ofélie musela od té scény odvrátit zrak. Genevieve měla mimo sídlo Grimmových úplně jiný život. Lidi, s nimiž navázala vztahy, s nimiž sdílela vzpomínky, přestože Ofélie neznala ani jejich jména.

Než se stihla ponořit příliš hluboko do deprimujících myšlenek, ve skle se odrazilo světlo, jež se objevilo kdesi za ní. Klopýtla ode dveří, otočila se a málem se jí zastavil dech nad tím, co spatřila.

Jen pár metrů od ní stálo zjevení. Jeho přízračnou podobu obklopoval stejný ledově modrý opar jako jiná zjevení, která viděla dřív. Grimmovská modř. Samozřejmě.

Zjevení k ní naklonilo hlavu.

Ofélie polkla. „Já nejsem ona.“

Zjevení připlulo blíž.

„Jdi pryč.“ Ofélie se ho pokusila zaplašit rukou. „Nejsem ona, ta je pryč. A já jí nikdy nebudu. Nech mě být.“

V New Orleans totiž slavnou nekromantku Tessie Grimmovou znali všichni. Dokonce i mrtví. Především mrtví.

Zjevení otevřelo ústa, jako by chtělo proti Oféliinu tvrzení něco namítnout, ale než mohlo vyřknout jediné slovo, někdo prošel přímo skrz jeho průhledné tělo. Odválo, jako kouř ve větru.

„Přijela přímo sem, přísahám,“ pověděl muž, který právě nevědomky prošel zjevením, svému společníkovi, zatímco se skloněnými hlavami procházeli kolem. „Kousek za starou katedrálou, kde kdysi býval hřbitov. Emma říkala, že ji tam včera viděla.“

Oféliiny smysly se při slovech toho muže probudily. Měla pravdu. Skutečnost, že to jediné, co narušovalo to podivné ticho, byly šeptem pronášené zvěsti, nepochybně znamenala, že ve vzduchu je něco nekalého.

Ofélie se obrátila zpět ke kavárně a otevřela dveře. Když se přiblížila, Genevieve a její přátelé ani nevzhlédli od své konverzace. Velice tlumené konverzace.

Ofélie si odkašlala. „Genevieve?“

Genevieve přestala s šeptáním a se zábleskem překvapení v očích zvedla zrak k Ofélii. Skoro jako by zapomněla, že tam její sestra vůbec je. „Aha. Ofi.“

„Už je skoro tma,“ poznamenala Ofélie. Jistě nebylo třeba dodávat žádné další vysvětlení. Genevieve si dobře uvědomovala, že toto prosté prohlášení vyjadřuje naléhavost.

Genevieve se otočila zpět ke svým přátelům: „Omlouvám se, už musím jít. Ale určitě vám dám vědět, až se budu cítit na večeři. Máme si hodně o čem povídat.“

Ostatní přikývli na souhlas, zvědavě střelili očima k Ofélii, ale nikdo se neobtěžoval ji pozdravit nebo se představit. To bylo jen dobře – Ofélie beztak neměla náladu na společenské tlachání.

Když se vrátily ven a pevně za sebou zavřely dveře, Ofélie se zeptala: „Kdo to byl?“

„Jen nějací známí,“ odpověděla Genevieve s ledabylým máchnutím ruky.

„Kde jsi je poznala?“ přitlačila na ni Ofélie.

Genevieviny oči se pobaveně stočily k sestře. „Na žádném pobuřujícím místě, pokud tě napadlo tohle.“

„Samozřejmě že ne.“ Ofélie zavrtěla hlavou, a když se za jejím ramenem objevil další modrý záblesk, chytila sestru za rámě, aby ji popohnala ulicí dál. „Jen ses o nich ještě nikdy nezmínila.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Genevieve.

Další modrý záblesk po pravici. Ofélie ztuhla, když se její pohled střetl s tím novým zjevením.

„Ofi? Vypadáš, jako bys viděla… aha.“ Genevieve vykulila oči. „To je ono, že ano? Ty už je teď vidíš.“

„Mluv o něčem jiném,“ naléhala Ofélie. „O čem jste tam spolu mluvili?“

Přeskočily díru v dlažbě a pokračovaly dál, pryč ze Zahradní čtvrti.

„No, hm…“ Genevieve zaváhala. „Farrow Henry! Ano. To je ono. Jen malicherné klepy o nejpropíranějším svobodném mládenci v New Orleans.“

„Ty ho znáš?“ ptala se Ofélie. „Ti druzí chlápci o něm mluvili, když přicházeli.“

„Ne. Ano. Ne.“ Genevieve podrážděně potřásla hlavou. „Pozval mě na jeden z loňských plesů. Jeho otec je hlavou jednoho z průvodů na Mardi Gras. Mysticků.“

„Myslela jsem, že jsi nakonec na žádném plese nebyla,“ namítla Ofélie.

Genevieve si odfrkla. „Nebyla. Měla jsem to v plánu, ušila jsem si i šaty a všechno si nachystala, ale pak mě ten pitomec nechal na ocet a vzal nějakou jinou. Ale i tak jsem se ukázala na přehlídce Mysticků. Neodolala jsem příležitosti přinutit ho, aby se kroutil.“

Ofélie nad sestřinou drzostí pozvedla obočí a do hrdla se jí dral smích. Genevieve uměla být kouzelně neomalená. Ovšem z pomyšlení, že sestru někdo ranil, jí vřela krev v žilách – ani nemluvě o tom, že bylo směšné domnívat se, že by někdo mohl najít někoho lepšího než Genevieve. Ta by tvrdila, že je Ofélie předpojatá, ale skutečnost, že do sídla každý měsíc chodily dopisy hned od několika nápadníků, dosvědčovala opak.

„No, očividně je to pořádný tupec, když zahodil takovou příležitost,“ poznamenala Ofélie.

Genevieve si odfrkla. „To je, ale nevadí. Abych se mu pomstila, ošukala jsem na zadní sedačce jejich vozu jeho nejlepšího přítele.“

Slunce už kleslo za horizont a obě instinktivně přidaly do kroku, zatímco míjely pestrobarevné řady domů vnitřního města. Matka jim ohledně toulání se po New Orleans potmě dala dvě zlatá pravidla: zaprvé, pokud se na ně tma podívá, nikdy jí nesmí pohled opětovat. To byl zaručený způsob, jak se nechat chytit ďáblem.

Ďáblové se po New Orleans potulovali stejně dlouho jako čarodějnice a upíři – dokonce déle. Ofélie nikdy žádného nepotkala a navzdory všemu, co se o těch záludných bytostech od matky dozvěděla, nebyla na osobní setkání připravená. Ještě ne.

Druhým pravidlem bylo, že pokud už člověk to první pravidlo porušil, nesměl s ďáblem uzavřít žádnou dohodu. Tedy pokud nechtěl zatratit vlastní duši. To byl koncept, který patrně nikdy nepochopili přehnaně zvědaví turisté, co se houfně sjížděli na místa, jako je New Orleans – na místa hluboce zakořeněná v magii –, aby vyhledávali věci, jimž vůbec nerozuměli.

Lidé beznadějně fascinovaní těmi druhy bytostí, jež číhaly potmě, měli jen zřídkakdy radost, když je skutečně našli.

Ofélie se rozhlédla kolem a viděla, že v ulicích je s nimi jen velice málo jiných lidí. Pár majitelů obchodů odcházejících domů a několik odvážných pouličních bavičů, kteří se svou dnešní prací teprve začínali, což její nervozitu nijak nezmírnilo. Ale přinejmenším nebyly úplně samy.

Jako by chtěl tu myšlenku podtrhnout, prořítil se kolem kočár, klapot koňských kopyt na dlažebních kostkách se rozplynul ve vášnivých tónech jazzu, jež se v dálce stupňovaly do crescenda. Pár loudající se naproti nim při pohledu na sestry, jež kráčely ruku v ruce, zavrtěl hlavou a Ofélie si nebyla jistá, jestli s nimi ti cizí lidé nějak nesouhlasí, nebo jestli se už zpráva o smrti jejich matky rozšířila natolik, aby jim náhodní kolemjdoucí začali vyjadřovat soustrast. Když je však na oplátku propálila do morku kostí zmrazujícím pohledem, honem odvrátili zrak a pospíšili si pryč.

„Zdá se, že matčina schopnost zneklidňovat místní se přenesla na tebe.“ Genevieve nepatrně nakrčila nos. „Nebudu lhát, Ofi – je teď o něco těžší se na tebe dívat.“

Nebylo překvapivé, že Genevieve přišla nová barva sestřiných očí zneklidňující. Mladší ze sester vždy měla potíže podívat se jejich matce zpříma do očí a po celé jejich životy dávala jasně najevo, že pokud Ofélie tragicky zemře, aniž by měla vlastního dědice, rodinný odkaz nepřevezme.

To, jak jejich malá zvláštní rodina ostatní lidi snadno znervózňovala, bylo Genevieve vždy proti srsti, a když dospěla do určitého věku, dokonce začala odmítat doprovázet jejich matku po městě pro případ, že by v její společnosti narazila na nějaké přátele. Ofélii takové věci nikdy vrásky na čele nedělaly.

Možná to bylo tím, že Ofélie vždy věděla, že se to jednoho dne stane jejím osudem. Nebo se třeba Genevieve styděla jen proto, že jí její přátelé řekli, že by se stydět měla, a Ofélie nikdy žádné přátele neměla, takže pod takovým tlakem nebyla. Ta hrstka případů, kdy se věnovala nápadníkům, vždy končila rychlými, vášnivými milostnými románky, které pokaždé vyšuměly tak rychle, jako začaly. Ani jeden z těch mládenců se nikdy nedostal tak daleko, aby ho chtěla představit své rodině.

Ofélie se musela sama sebe ptát, jestli bez matky po svém boku není na vstup do normální společnosti zoufale nepřipravená. Smrt znala dobře. To živí by mohli představovat opravdovou výzvu.

Genevieve se vedle ní náhle zatřásla a se zvláštním pohledem v očích se ohlédla přes rameno.

„Co se děje?“ zeptala se Ofélie.

Genevieve zaváhala. „Jeden z mých přátel předtím říkal něco… o…“ Zavrtěla hlavou. „To je fuk. Prostě pojďme domů. Je mi zima.“

„Vezmeme si kočár,“ navrhla Ofélie, zatímco noc kolem houstla. „Vím, že bychom neměly plýtvat penězi, ale nechci být venku ani o vteřinu déle, než je nutné.“

4

Nekromantské záležitosti

POSLEDNÍ NOC PŘED FANTASMOU

Ozývalo se neodbytné bušení na dveře.

Ofélie při tom zvuku silou vůle otevřela oči. Neochotně se vyškrábala z postele, chvíli šátrala po něčem slušném na sebe a pak zamířila dolů, aby se podívala, co je to za povyk.

Genevieve taky vystrčila hlavu ze svého pokoje, oči plné hněvu nad vyrušením v tak nevhodnou hodinu. Z jejích oteklých očí Ofélie poznala, že se ani jedna z nich v noci moc nevyspala. Sama po jejich spěšném návratu kočárem ležela bdělá až dlouho do čarodějných hodin – mezi půlnocí a čtvrtou hodinou ranní, kdy je závoj mezi smrtelným světem a druhou stranou nejtenčí –, neschopna přestat myslet na svou budoucnost, magii a podivné pulzování medailonu na krku…

Nyní si Ofélie promnula oči, rozrazila hlavní dveře a mrkala v ostrém ranním světle, které průchodem proniklo dovnitř. Když skvrny v jejím zorném poli konečně zmizely, zjistila, že na přední verandě sídla stojí dva muži. Ani jednoho z nich nepoznávala a oba se tvářili, jako by v tuhle brzkou hodinu nejraději byli kdekoli jinde než v sídle Grimmových. Ona si shodou okolností taky přála být jinde než na verandě.

„Ofélie Grimmová?“ zeptal se první z mužů.

Byl to starší, podsaditý gentleman s širokým a prošedivělým, nepatrně křivým knírem. Jeho společník byl podstatně mladší a štíhlejší, vlasy a vousy měl zářivě červené, což výrazně kontrastovalo s jeho nudným šedým trojdílným oblekem. Oba pokukovali po neupravených červených růžích, které visely z trámů verandy, jako by to byly nože, ne květiny. Ofélie předpokládala, že jim připadá divné vidět růže rostoucí takovým způsobem a na takovém místě, byly však matčiným oblíbeným způsobem, jak udržovat nechtěná zjevení mimo dům a ta přivolaná uvnitř. Celé sídlo bylo obkroužené nekonečným zástupem růžových keřů, plazily se po mřížoví na fasádě domu a lemovaly i bránu a plot.

Duše, jež jsou mrtvé, nepřejdou přes růže rudé, opakovala často její matka.

„Můžu vám pomoci?“ zeptala se Ofélie, ne mrzutě, ale tak, aby bylo zřejmé, že zrovna není nejvhodnější doba. Genevieve se postavila za ni a probodávala muže pohledem přes Oféliino rameno.

„Kdo v takovou zatraceně nevhodnou hodinu klepe lidem na dveře? Naše matka už tu není a nepřijme žádné zákazníky. Jestli máte nějakého mrtvého příbuzného, tak prostě budete muset trpět jako všichni ostatní!“ Genevieve funěla a Ofélie musela stisknout rty k sobě, aby se nerozesmála. Ty muže to však nepobavilo.

„Omlouvám se za neohlášenou návštěvu. Jmenuju se pan Mouton a toto je pan Lafitte,“ představil sebe i svého společníka kníratý muž. „Jsme z Městské banky New Orleans. Smíme dál?“

„Kvůli čemu?“ odsekla Genevieve.

„Jsou tu jisté záležitosti týkající se vaší, é, matky. Byli jsme uvědoměni, že nedávno… zesnula. Upřímnou soustrast.“

Genevieve přimhouřila oči. „Záležitosti?“

„Máte na mysli nekromantské záležitosti?“ upřesnila Ofélie.

„Ne.“ Pan Mouton zavrtěl hlavou. „Jedná se o finanční stav sídla Grimmových.“

„O čem to mluvíte? Sídlo je v majetku naší rodiny již téměř sto let.“

„Bohužel, vaše matka si zřejmě vzala několik půjček a –“

„Jestli se chceš vrátit do postele, Ofi, můžu se o to postarat já,“ nabídla Genevieve a protlačila se před sestru. „Není nutné, abychom dnes ráno měly migrénu obě.“

Genevievina slova byla celkem nonšalantní, ale když Ofélie postřehla napětí v sestřiných ramenou, podezřívavě přimhouřila oči.

Než však mohla Genevievinu nabídku odmítnout, rusovlasý muž vyhrkl: „Přece tady nestraší, že ne?“

„Ach, proboha, pane Lafitte,“ pokáral ho pan Mouton a znovu se obrátil k dívkám. „Omlouvám se, není místní. Neuvědomuje si, jaké druhy… bytostí… v naší malé komunitě máme.“

„Myslel jsem si, že s těmi nekromantskými záležitostmi žertujete,“ namítl pan Lafitte pohoršeně.

„Vraťme se k věci,“ pokračoval pan Mouton. „Dluhy vaší matky. Potřebujeme, abyste přišly podepsat několik dokumentů a probrat pár dalších věcí. Byly byste ochotné doprovodit nás do města?“

„Já půjdu,“ nabídla se znovu Genevieve.

„Máte nějaký průkaz totožnosti, pane Moutone?“ ozvala se Ofélie, než Genevieve překročila práh. „Potřebujeme mít jistotu, že nás nechcete unést.“

Muž se nad tím ušklíbl, strčil ruku do kapsy kabátu a vytáhl kartičku. Byla opatřená oficiální pečetí Městské banky New Orleans vyraženou do embosovaného lněného papíru a pod ní bylo napsané jeho jméno.

„Vidíš, Ofi? Je to v pořádku,“ poznamenala Genevieve. „Vrať se do postele. Já to –“

„Bohužel,“ přerušil ji pan Mouton, „vzhledem k tomu, že každá vlastníte polovinu tohoto sídla, budu potřebovat, abyste se mnou šly obě.“

Genevieve nepatrně sevřela čelist, ale přikývla. „V tom případě nám dejte vteřinku, než zamkneme.“

„Jako by se snad někdo mohl opovážit vloupat se sem,“ utrousil pan Lafitte a pan Mouton v tu samou chvíli prohlásil: „Před branou máme vůz. Počkáme na vás.“

Ofélie se vrátila dovnitř, aby si ze stolku v předsíni vzala klíč. Žaludek měla sevřený nepříjemnou předtuchou vyvolanou mužovými slovy a Genevieviným podivným chováním. S financemi sídla Grimmových by mělo být všechno v pořádku. Měly by zdědit víc než dost na to, aby si mohly koupit tři sídla, kdyby se jim zachtělo.

Zhluboka se nadechla, třikrát klepla na klíč v ruce a pak si ho zastrčila do kapsy černé sukně s tenkými proužky. Zvedla černou sametovou stuhu, která taky ležela na stolku v předsíni, zastrčila si ji do hebkých loken a uvázala si mašli vysoko na hlavě. Poté sebrala i pár mincí, jež tam někdo zanechal – jen pro jistotu.

Když byl dům zamčený, obě vyrazily po dlouhé příjezdové cestě k automobilu zaparkovanému hned za branou. Hlučné vozidlo vypouštělo smradlavý kouř a Ofélie se zašklebila, když si z kapsy vyndávala rukavice a navlékala si je na ruce. Pan Lafitte vystoupil z místa pro spolujezdce a se skeptickým výrazem je pozoroval, zatímco přicházely, poté zatáhl za kovovou páčku za sedadlem, složil jej kupředu a pobídl dívky, aby si vlezly dozadu. Než se tam však mohly vmáčknout, zdálky k nim dolehlo klapotání koně a povozu. Všichni se za tím zvukem otočili.

„Co ještě?“ zamumlala Ofélie.

Žena středního věku s matnými hnědými vlasy se vyklonila z okénka. „Dobrý den… Mám tu domluvenou schůzku. V osm hodin – s Tessie Grimmovou. Toto je její sídlo, nemýlím se?“

Genevieve ženě pohlédla přímo do očí. „Je mrtvá.“

Když se Genevieve otočila a přijala ruku, kterou jí pan Lafitte neochotně nabízel, aby nastoupila do automobilu, její sestra nesouhlasně zamručela a obrátila se zpět k té ženě.

„Omlouvám se, ale všechny schůzky jsou zrušeny. Jen jsme ještě nestihly všechny informovat.“

Žena šokovaně zalapala po dechu a ruku si soucitně pozvedla k hrudi. „To mě moc mrzí, teprve před pár dny jsem s ní hovořila –“

„To my taky,“ vykřikla Genevieve z vozu.

„Prosím, omluvte mou sestru.“ Ofélie si stiskla nos, poté se s ženou rozloučila a protáhla se na zadní sedadlo k Genevieve. Když byly obě usazené, pan Lafitte znovu zvedl své sedadlo, nasedl si a s bouchnutím zavřel dveře.

„Musíš být tak hrubá?“ zašeptala Ofélie.

Genevieve protočila oči a opřela se o polstrované sedadlo.

„Ta sedadla jsou pohodlná, že ano?“ zeptal se řečnicky pan Mouton a postrčil páku mezi sebou a panem Lafittem kupředu. „Je to nejnovější model.“

Ani jedna z dívek se neobtěžovala odpovědět, jen si úhledně složily ruce do klína a vyhlédly každá ze svého okénka. Dívaly se, jak se sídlo Grimmových ztrácí v dálce za nimi. Muži se následujících deset minut věnovali rozhovoru o autech, asi té nejnudnější konverzaci, jakou Ofélie kdy v životě slyšela, potom oba znenadání zmlkli.

„Takže to je pravda.“ Hlas pana Moutona byl tichý, zatímco oba muži zírali ven okénkem na straně řidiče.

Pan Lafitte se zachvěl. „Já vám to říkal. Slyšel jsem, že se prostě… objevila.“

Ofélie se posunula na zadním sedadle a přitiskla se k sestřinu teplému boku, aby viděla ven. Medailon na jejím hrdle okamžitě začal pulzovat, ale z malého okénka nezahlédla nic než dav lidí. Genevieve se na ni podívala a pokrčila rameny.

„Vždycky jsem si myslel, že lidé jsou blázni, když takovým řečem věří,“ poznamenal pan Mouton. „Hlupáci, kteří do těch bran vejdou, si zaslouží všechno, co dostanou.“

Ofélie si opřela hlavu o okénko, jehož sklo bylo pokryté ranní rosou, a přestala ty hlasy poslouchat. Byla unavená. A co hůř, ustaraná. Nedovedla si představit, co by na matčiných financích mohlo být v takovém nepořádku, aby banka někoho vyslala do jejich domu. Její matka vždy naznačovala, že sídlo je už dávno splacené, že mají výdaje jen na údržbu nemovitosti a na to, co potřebovaly k běžnému životu. To samozřejmě neznamenalo, že by tu a tam nemusely šetřit. Stále hodně spoléhaly na matčino podnikání a na pravidelný příjem, který obyvatelé New Orleans nosili až k jejich dveřím.

Krátce se zamyslela, jestli neexistuje nějaká dědická daň, kterou budou muset zaplatit. Jestli nebudou muset zastavit své cennosti, aby mohly sídlo přepsat na svá jména. Kromě pár šperků a nějakých starožitností, které její matka sbírala, Ofélii nenapadalo nic, co by ze sídla Grimmových mohly prodat. To nejcennější, co vlastnily, jí viselo na krku.

Jako by přívěsek věděl, že na něj pomyslela, začal znovu pulzovat. Ten zlatý medailon byl v jejich rodině už po generace, očarovaný mocnými kouzly, která ho vázala k jeho nositeli. Její matka vždy tvrdila, že ji prováděl nejtěžšími chvílemi a že jednoho dne povede i Ofélii.

Sklonila k němu zrak a palcem promnula embosovaný damaškový vzor na jeho přední straně s rudým drahokamem vsazeným přímo doprostřed. Otočila ho a přečetla si známá slova vyrytá zezadu: Jdi za svým srdcem.

Málem si odfrkla. To klišé se snáz řeklo, než udělalo. Zastrčila nehet do zavírání a pokusila se medailonek otevřít. Nepovolil. Matka jí tedy nelhala, když na ni Ofélie naléhala, aby jí ukázala, co je uvnitř.

„Ošíváš se,“ zamumlala vedle ní Genevieve, která si nepřítomně čistila své dokonale upravené nehty.

Ofélie na sestru pohlédla. „Jsem nervózní. Ty ne?“

Genevieve si spustila ruce zpět do klína a podívala se z okna, aby před Ofélií skryla svůj výraz. „Všechno bude v pořádku.“

Ofélie přimhouřila oči. „Ty snad něco víš?“

Než mohla Genevieve odpovědět, auto sebou trhlo prudce doprava, až Ofélie sklouzla k sestřinu boku.

„Jsme zde,“ oznámil pan Mouton. „Městská banka New Orleans.“

5

Situace

„Já… tomu nerozumím.“

Pan Mouton si opět povzdechl, buď rozhořčeně ztoho, že Ofélii musí celou situaci vysvětlovat již potřetí, nebo protože pojímal podezření, že nemá dost rozumu, aby ji mohla pochopit.

Upravil si kravatu apředklonil se, aby volnou rukou ukázal na tučně vytištěná slova vdokumentech ležících před ní. „Vaše matka letos přestala posílat splátky úvěru. Byla významnou součástí naší komunity auvědomujeme si, kolik toho dělala pro zarmoucené rodiny New Orleans. Snažili jsme se tuto nepříjemnost co nejvíce oddálit, ale před dvěma měsíci banka zahájila proces zabavení zadlužené nemovitosti. Dnes zbývá už jen třicet dní, než se stane naším majetkem. Potřebujeme, abyste obě podepsaly tento dokument, čímž dosvědčíte, že jste byly osituaci poučeny.“

„Ale proč si vůbec takovou půjčku brala? Sídlo Grimmových je vnaší rodině po generace. Se sestrou jsme tam strávily celý život aani jednou jsme neviděly upomínku zbanky, ani–“

Zarazil ji advakrát poklepal na řádek vdokumentu položeném na stole. „Zde se píše, že si vybrala hotovostní půjčku pro osobní účely ajako zástavu použila sídlo. Téměř třicet pět tisíc dolarů– súroky. Splatila pouze pět tisíc. Vidíte? Toto jsou kopie všech šeků.“

Ofélie se takřka nevědomky natáhla aklepla na ten samý řádek, na který právě ukázal pan Mouton, načež spustila ruce zpět do klína adál si prohlížela kousky papíru mezi nimi. Věnoval jí zvláštní pohled, ale ona ho ignorovala, zatímco se honem snažila urovnat si všechny ty nové informace vmysli.

Tři šeky na tisíc dolarů byly napsané matčiným perfektním rukopisem. Ale ty zbylé dva… Ofélie přimhouřila oči. Nepatrně roztřesená písmena „S“vpodpisu Tessie Grimmové byla jediným dokladem otom, že je někdo padělal. Šlehla pohledem kGenevieve, která ty novinky přijala podivně klidně, ale její sestra se jí nedokázala podívat do očí.

„Co můžeme udělat, abychom tomu zabránily?“ dožadovala se Ofélie informací. „Pokud sídlo zabavíte, nemůžeme si ho od banky koupit zpět?“

Pan Mouton si vytáhl kapesní hodinky aodpověděl: „Pokud ani jedna zvás ten obnos nesežene vprůběhu následujícího měsíce, pak si nemyslím, že byste mohly něco udělat. Již bylo stanoveno datum demolice. Město má oten pozemek– ioty sousední– zájem již nějakou dobu. Chtějí tam vystavět moderní bytové domy, možná dokonce ijeden či dva hotely pro turisty. Radil bych vám, abyste sídlo rovnou přepsaly na nás azačaly si spředstihem hledat nové bydlení.“

„No, vtom případě vaši radu nepotřebujeme,“ odsekla Ofélie, vstala ase skřípotem zasunula svou židli zpátky. Pan Mouton sebou při tom zvuku trhl. „Nepodepíšeme vůbec nic. Nepředáme vám náš domov.“

Soucitně zavrtěl hlavou. „Ten dům strhnou, ať už se vám to líbí, nebo ne, slečno Grimmová. Podpis těch dokumentů je pouhá formalita.“

Vtu chvíli Ofélie sebrala papíry zjeho stolu avyšla zbudovy, Genevieve ji tiše následovala. Pan Lafitte, který se jejich schůzky nemohl zúčastnit kvůli jednomu podrážděnému klientovi, jenž si vyžádal jeho pozornost, se na ně namyšleně podíval, když ho míjely. Ofélie měla co dělat, aby mu neukázala sprosté gesto. Genevieve tomu neodolala.

Ofélie se protlačila ven ahonem seběhla na ulici, chtěla být od těch mužů abanky co nejdál.

„Ofi,“ zavolala za ní Genevieve. „Zpomal!“

Ofélie zašla do boční uličky, přikrčila se za velkou hromadou dřevěných beden, zády se opřela ošpinavou cihlovou zeď asklouzla kzemi. Dotkla se čelem kolenou asoustředila se na to, aby zklidnila svůj dech, přičemž ty zmuchlané papíry svírala jako oživot.

Zklamáváš odkaz své rodiny, apřitom jsi ještě ani nezačala, pověděl jí stínový hlas. Zaklepej třikrát na zeď avšechno bude vpořádku.

Poslechla. Raz, dva, tři.

„Ofi.“ Zadýchaná Genevieve ji konečně dostihla anakrčila nos nad ušmudlanou uličkou, vníž se ocitla. „Ofélie, promluvme si otom. Musíme se kté situaci postavit realisticky.“

„Není očem diskutovat.“ Oféliin tón byl prosycený hořkostí. „Nepřepíšeme náš domov na ty podvodníky. Ty jsi ty šeky neviděla? Na dvou znich byly padělané podpisy, takže kdo ví, očem ještě nám lžou. Nemůžu to dopustit.“

Genevieve se při zmínce opadělaných šecích kousla do rtu. „Ale pokud máme dluhy… Nebylo by lepší přijmout jejich nabídku aprostě se toho sídla zbavit? Tohle by konečně mohla být naše příležitost kodchodu– kcestování! Vím, že máš pocit, že musíme zůstat tady anavždy se starat osídlo, ale… možná je to znamení.“

Ofélie hluboko vsrdci věděla, že sestra má nejspíš pravdu. Normální člověk by demolici sídla Grimmových oslavil. Jedna část jejího já souhlasila, že tohle je konečně možnost být svobodná. Přece jen, nebyla to její vina. Zúpadku rodinného dědictví ji tedy nemohl nikdo vinit. Jenže jiná část jejího já věděla, že kdyby za jeho udržení nebojovala, znamenalo by to, že se ho rozhodla vzdát.

Zavrtěla hlavou azašeptala: „Nemůžu selhat. Neudělám to.“

Sídlo Grimmových bylo jejich domovem anehledě na jejich sny si Ofélie nedovedla představit, že by opustila dům, vněmž vyrostla. Poslední místo, kde ještě stále cítila svou matku ababičku. Jediné místo, které ji znalo. Tělo iduši. Kůži ikosti. Jeho prach lpěl na sukni jejích šatů, jeho špínu měla za nehty, vůně jeho divokých růží se jí zapletla do vlasů. Třiadvacet let svého života strávila běháním po těch vrzajících prknech, mezi zdmi toho domu si hrála na schovávanou, usínala vsalonu poté, co potají srkala absint schovaný ve skříni.

„Nevzdám se ho tak lehko, Genevieve,“ řekla, nyní už hlasitěji, azvedla se ze země.

„Proč si myslíš, že by ses ho tím vzdala?“ dožadovala se Genevieve. „Proč nechápeš, že se držíš zpátky, že se snažíš vecpat do role, kterou ti matka vnutila? Znám tě, Ofi. Chceš víc než jen zůstat vsídle Grimmových po zbytek svého–“

„Nezáleží na tom, co chci.“ Ofélie potřásla hlavou.

„Ale Ofi–“

„Do prdele, Genevieve, přestaň,“ odsekla Ofélie, přičemž sama sebe překvapila jedovatostí svého tónu. Na rozdíl od sestry nepoužívala sprostá slova často. Genevievin optimismus jí ale drásal nervy. „Jen tak tak se držím pohromadě atvoje nekonečné nesmysly oodjíždění acestování mi vůbec nepomáhají. Už nejsme děti– matka tu nebude, aby tě uchlácholila, až uděláš chybu, protože máš moc horkou hlavu nebo protože si nedokážeš svá rozhodnutí pořádně promyslet. Teď po tobě budu muset problémy žehlit já.“

„Nikdy jsem tě nežádala, abys po mně něco žehlila. Dokážu se osebe postarat sama. Ataky ti můžu pomoct vyřešit tohle. Proč mi prostě nedovolíš ti pomoct?“ prosila ji Genevieve.

„Pomoct jak?“ namítla Ofélie. „Paděláním šeků?“

Genevieve sebou trhla. „Já…“

„Já to věděla. Znám matčino písmo líp než kdokoli jiný, Vivi,“ řekla Ofélie. „Celý svůj život jsem četla její poznámky aknihy kouzel, zatímco ty jsi venku koketovala se svými přáteli. Myslela sis, že si takové drobnosti nevšimnu?“

„Udělala jsem to, co jsem vtu chvíli považovala za správné,“ prohlásila Genevieve avzdorovitě pozvedla bradu.

„Proč jsi nepřišla za mnou?“ dožadovala se Ofélie. „Proč jsi nepožádala opomoc? Akde jsi vůbec vzala peníze, abys ty šeky mohla napsat?“

„Kde jsi vzala ty peníze?“ přitlačila na ni Ofélie.