Copyright © 2017 by Robin Cook

All rights reserved

Translation © 2019 by Alena Amchová

ISBN 978-80-284-0652-3

PŘEDMLUVA

27. ČERVEN, BOSTON, MASSACHUSETTS

Vzhledem k náklonu zemské osy se v tomto ročním období v Bostonu ve státě Massachusetts rozbřesklo rychle, ne jako tomu bylo uprostřed zimy, kdy slunce putovalo na jižní obloze po nízkém oblouku. Už ve 4:24 ráno začalo stále jasnější letní světlo zalévat ulice Italianate North End, úzké vedlejší silnice elegantního Beacon Hill a široké bulváry impozantní Back Bay. Přesně v 5:09 se slunce vyhouplo nad hladinu Atlantského oceánu a začalo stoupat vzhůru po ranní obloze bez jediného mráčku.

Ze všech věží nemocnice Boston Memorial Hospital, běžně známé pod zkratkou BMH, se první zlaté paprsky dotkly vrcholku centrálního jedenadvacetiposchoďového pavilonu Stanhope. Tahle moderní skleněná věž jako poslední stavba přibyla do změti nejrůznějších budov, jež tvořily proslulou harvardskou fakultní nemocnici nad bostonským přístavem, která poskytovala terciární péči. Prostá silueta této vysoké budovy se výrazně odlišovala od nízkých staveb z červených cihel, starších více než sto padesát let.

Supermoderní pavilon Stanhope se pyšnil veškerým nejnovějším technickým vybavením včetně čtyřiadvaceti nejmodernějších operačních sálů zvaných „hybridní operační sály budoucnosti“. V každém z nich se ukrývaly špičkové technické vymoženosti a všechny vypadaly jako kulisy pro Star Trek. Vůbec se nepodobaly starým standardním operačním sálům. Celý komplex byl uspořádán ve dvou okruzích po dvanácti sálech, každý z nich měl uprostřed centrální sesternu. Kromě monitorů průmyslové televize tu byla okna, která zprostředkovávala přímý vizuální kontakt hlavních sester s interiérem jednotlivých operačních sálů. Každý z těchto hybridních operačních sálů, v nichž se mohla provádět široká škála výkonů od operace mozku či složité operace srdce až po rutinní náhradu kolenního kloubu, byl vybaven řadou velkých, přesně nastavitelných ramen zavěšených od stropu a množstvím nejmodernější lékařské technologie. Závěsný systém umožňoval, že veškeré přístrojové vybavení mohlo být okamžitě k dispozici, ale podlaha byla volná, takže se personál mohl bez omezení pohybovat a urychlily se přechody mezi jednotlivými případy. Na jednom ramenu visel anesteziologický přístroj, na druhém přístroj na mimotělní oběh, na třetím operační mikroskop a poslední C-rameno obsahovalo přístroj pro navigaci při operacích, který využíval kombinaci infračerveného světla a rentgenových paprsků a v reálném čase poskytoval trojrozměrné zobrazení vnitřních struktur lidského těla. V každém operačním sále rovněž byly řady monitorů s vysokým rozlišením, zapojených do nemocničního systému klinických informací, na nichž se mohly pouhým hlasovým příkazem okamžitě vyvolat údaje o pacientech nebo snímky jako například rentgeny nebo nálezy z ultrazvuku.

Všechno tohle supermoderní a neuvěřitelně drahé vybavení nemocnice pořídila nejen kvůli zvýšení efektivnosti a výkonnosti operací, ale i pro větší bezpečnost pacientů. Nicméně tohoto krásného červnového dne všechna tahle kouzla moderní vědy a techniky ani racionální postupy nemohly zabránit neúmyslným následkům a lidským chybám. Navzdory dobrým úmyslům oddaného personálu chirurgického oddělení nemocnice se už v hybridním operačním sále číslo 8 pavilonu Stanhope chystala lidská tragédie.

V půl šesté ráno se na sluncem zalitém příjezdu k bráně pavilonu Stanhope začala řadit auta a taxíky, otevíraly se dveře a vystupovali z nich cestující s taškami v rukou. Budoucí pacienti se nezdržovali hovory se členy rodiny, kteří je doprovázeli. Rychle nastoupili do výtahu a vyjeli do čtvrtého patra k „Příjmu na ambulantní operace“. V dřívějších letech bývalo běžnou praxí, že pacienti bývali přijímáni den před plánovaným chirurgickým zákrokem, ale tahle výhoda se vinou diktátu zdravotních pojišťoven vytratila. Každá noc navíc, kterou pacienti v nemocnici strávili, byla pro pojišťovny zbytečně drahá.

První pacienti, kteří do nemocnice dorazili, byli ti, kteří měli přijít na řadu hned ráno. Další, kteří měli následovat, dostali instrukce, aby se dostavili dvě hodiny předtím, než měl podle předpokladu začít jejich chirurgický zákrok. Délku operace bylo sice možné zhruba odhadnout, nikdy však nebyla zcela jistá. Pokud nastala v načasování nějaká chyba, vždycky to bylo ve prospěch nemocnice, ne pacientů. To byl důvod, proč pacienti někdy museli trávit dlouhou dobu v čekárně nebo na chodbě, což mohl být pro některé z nich problém, protože dostali pokyn, aby od půlnoci předešlého dne nevzali do úst nic jiného než trochu vody.

Toho dne čekala urostlého, zdravého, inteligentního a velmi společenského čtyřiačtyřicetiletého muže jménem Bruce Vincent operace otevřené pravé tříselné kýly. Vzhledem k tomu, že začátek operace byl naplánovaný na 10:15 dopoledne, měl se na příjem chirurgického oddělení dostavit v 8:15. Na rozdíl od ostatních pacientů, kteří měli na tento den naplánovanou operaci, nebyl ani trochu nervózní. Cítil se relativně v pohodě nejen kvůli tomu, že šlo o vcelku jednoduchý zákrok, ale spíš díky tomu, že byl v nemocnici jako doma. Tohle místo pro něj nepředstavovalo nějaké záhadné, děsivé podsvětí, protože sem v minulých šestadvaceti letech chodil téměř každý den. Začal v tomhle zdravotnickém zařízení pracovat hned, jak vyšel z charlestonské střední školy. Jako student vynikal ve sportu a nastoupil do nemocničního bezpečnostního oddělení.

Měli to v rodině. Bruceova matka pracovala v nemocnici celý život jako ošetřovatelka a jeho starší sestra byla jednou z nemocničních diplomovaných sester.

Skutečnost, že byl zaměstnancem, a tudíž byl na nemocniční prostředí zvyklý, patřila k důvodům, proč byl Bruce nad věcí. Nejvíc ho uklidňovalo, že se v průběhu těch šestadvaceti let spřátelil téměř se všemi pracovníky nemocnice – s lékaři, sestrami, úředníky i ostatním personálem. Přitom se toho o medicíně hodně dozvěděl. Vyznal se zejména v nemocniční péči, takže zaměstnanci často dělali vtipy o tom, že je absolventem neexistující lékařské fakulty BMH. Bruce byl totiž schopný s ortopedickými chirurgy diskutovat o operačních technikách, s úředníky o problémech se zanedbáním lékařské péče, s diplomovanými sestrami o trápení s personálem. Často s nimi takto skutečně hovořil.

Když se dozvěděl, že před operací kýly ho čeká spinální anestezie, která bude působit nanejvýš hodinu, věděl přesně, co spinální anestezie je a proč je v tomhle případě bezpečnější než celková anestezie. Nebyla to pro něj nějaká záhadná procedura. A navíc měl ohromnou důvěru ve svého operatéra legendárního doktora Williama Masona. Bruce si byl dobře vědom, že rtuťovitý doktor Mason, jemuž za zády přezdívali Divoký Bill, je jedním z nejproslulejších chirurgů v celé nemocnici. Sám se vlastně o svou reputaci postaral, protože dbal na to, aby se všeobecně vědělo, že za ním kvůli jeho šikovným rukám a neuvěřitelným úspěchům týden co týden jezdí pacienti z celého světa. Doktor Mason byl vyhlášený harvardský profesor chirurgie, primář oddělení gastrointestinální chirurgie, jeden z vedoucích proslulého rezidentského programu nemocnice. Jeho specialitou byla velice náročná operace slinivky. Tento orgán, umístěný v zadní části břicha, je nechvalně známý tím, že se velmi obtížně operuje vzhledem ke specifické konzistenci, funkci pro trávicí systém a již zmíněnému umístění.

Když se Bruce někomu z nemocnice zmínil o tom, že mu bude kýlu operovat doktor Mason, byli všichni v šoku. Všeobecně se vědělo, že neprováděl žádnou operaci kýly od doby, kdy před více než třiceti lety působil jako rezident na chirurgickém oddělení. Profesor se totiž pyšnil tím, že se věnuje jen těm nejsložitějším a nejobtížnějším případům, kdy se ovšem jedná o pankreas. Některým Bruceovým známým to natolik vrtalo hlavou, že se ho ptali, jak dokázal nemožné a zařídil, že právě Mason bude provádět zákrok vhodný pro nějakého nováčka na oddělení. Bylo zřejmé, že profesor nepochybně považuje kýlu za chirurgický výkon, který je rozhodně pod jeho důstojnost. Bruce to všem velmi rád vysvětlil.

Během let byl díky neutuchajícímu nadšení pro práci v bezpečnostním oddělení a vstřícné povaze velmi dobře hodnocen a úspěšně postupoval ve svém pracovním zařazení. Svou práci miloval a vzhledem k tomu, že znal všechny zaměstnance jménem, pro nikoho z personálu nemocnice nebyl Bruce Vincent cizí. Všichni navíc oceňovali, že jeho manželka je milá a oblíbená zaměstnankyně stravovacího oddělení nemocnice. Ti dva měli čtyři děti a to poslední bylo ještě miminko. Fotky Vincentových dětí se neustále objevovaly na nástěnce nemocniční jídelny a celé zdravotnické komunitě připadalo, že to je v podstatě jejich vlastní nemocniční rodina.

Bruce si všichni sice velmi oblíbili od prvního dne, kdy začal v nemocnici pracovat, avšak jeho popularita prudce vzrostla, když dostal na starost jedno z problematických oddělení zabývající se parkováním. Díky jeho úsilí se zdánlivě nepřekonatelné obtíže rozplynuly, a to zejména poté, co přesvědčil správní radu nemocnice, že je nutno v rámci projektu pavilonu Stanhope vybudovat třetí několikapatrovou parkovací garáž pro lékaře a sestry. A navíc přestože se stal „šéfem veškerého parkování“, nikdy se neschovával ve své kanceláři. Vždycky ho bylo možné od samého rána najít tam, kde se daly očekávat nějaké problémy. Až do večera všechno řešil s úsměvem a milými poznámkami. A díky jeho příkladu byli i ostatní zaměstnanci parkovišť podobně ochotní a přátelští.

A právě ve funkci šéfa parkování se Bruce spřátelil s jinak poněkud nadřazeným doktorem Williamem Masonem.

Když si doktor Mason před čtyřmi lety koupil červené ferrari, věděla o tom celá nemocnice. Za jeho zády se dokonce vtipkovalo, že na něj dolehla krize středního věku, protože začal navíc nápadně flirtovat s několika mladšími a přitažlivými ženami z chirurgického oddělení. Většinou to byly sestry, ale některé i mladé lékařky na rezidenčním programu. Bruce zaslechl řeči o nevhodném chování a nepatřičných poznámkách doktora Masona, ale připsal je na vrub závisti. A pokud šlo o Ferrari, považoval je za srovnatelné s mnohem tradičnějšími vozy značky Volvo, Lexus, BMW či Mercedes, chválil to nablýskané červené auto a každý den se nabízel, že ho osobně zaparkuje na zvláště chráněném místě, aby do něj nikdo nevrazil při otevírání dveří. Když se tedy Bruce od svého praktického lékaře dozvěděl, že bude potřebovat operaci kýly, kterou už měl docela dlouho, ale poslední dobou mu působila sice mírné, ale neustálé problémy, zvláště pokud šlo o zažívání, prostě se zeptal doktora Masona, jestli by mu ten problém odoperoval. Položil mu tu otázku zcela znenadání, když si od něj bral klíčky od ferrari. K překvapení všech – dokonce i Bruce, jak se později přiznal – slavný chirurg na místě souhlasil a slíbil, že ho někam vmáčkne mezi celebrity, odborníky v byznysu, evropské aristokraty a arabské šejky.

Přestože měl Bruce toho dopoledne nastoupit na operaci, objevil se v pět ráno ve své kanceláři jako v normální den. Zdravil přicházející personál, jako to dělal celé dlouhé roky. Dokonce i zaparkoval ferrari doktora Masona. Ten byl poněkud zaražený, že ho tam vidí. Podivil se nahlas a uvažoval, jestli ho snad neklame paměť.

„Já jdu na řadu až později, tak stačí, když budu na příjmu na chirurgii v osm patnáct,“ vysvětlil Bruce.

Jeho pracovní horlivost však tohoto rána nezůstala bez následků. Nejdřív řešil problém zaměstnance, který se nedostavil do práce ani nezavolal, a tak se stalo, že dorazil na chirurgický příjem ve 4. patře pavilonu Stanhope pozdě.

„Bruci, opozdil jste se skoro o čtyřicet minut,“ napomenula ho vedoucí příjmu Martha Stanleyová hlasem plným úzkosti. Většinou sama nedělala příjem pacientů, ale už dlouho netrpělivě čekala, až se Bruce objeví. „Měl jste tu být v osm patnáct. Už se nám ozvali z operačního sálu a ptali se, kde se, sakra, touláte.“

„Promiňte, slečno Stanleyová,“ prohlásil Bruce zaraženě. „Zdržel mě problém s jedním zaměstnancem v garáži.“

„Možná jste radši dneska ráno neměl chodit do práce,“ podotkla Martha a nesouhlasně potřásla hlavou. Byla překvapená, když ráno vjela do garáže a uviděla ho tam, neboť věděla o jeho naplánované operaci tříselné kýly. Otevřela desky a prolistovala jejich obsah. Ujistila se, že je tam anamnéza a předoperační vyšetření včetně vyšetření krve a EKG. Obrátila pozornost k monitoru počítače a zkontrolovala, že veškerý materiál je i v elektronické podobě.

„Pokud to nevíte, tak doktor Mason je hrozně protivnej, když musí čekat. Dneska dopoledne má ještě dva další VIP pacienty s rakovinou pankreatu.“

Bruce se zatvářil velice zkroušeně. „Omlouvám se! To je jasný, že hrozně nerad čeká. Třeba bychom mohli tenhle příjem trošku urychlit. Ta moje operace přece není nic vážnýho. Je to jen kýla.“

„Každý případ je důležitý a vždycky se musí postupovat podle pravidel,“ zamumlala Martha a poznamenala cosi do elektronického zdravotního záznamu. „Ale musíme vás dostat na sál co nejdřív. Nejedl jste nic, že ne?“

„Dostanu spinální anestezii,“ prohlásil Bruce. „Řekl mi to doktor Kolganov, asistent doktora Masona. Povídal mi to, když mi dělal anamnézu a předoperační vyšetření.“

„To je jedno, jakou máte dostat anestezii. Jedl jste něco? Říkali vám přece, že po půlnoci nemáte nic jíst. To platí pro každého.“

„Ne. Je to v pořádku. Tak honem, ať už jdem na to.“ Pohlédl na hodinky a srdce se mu zastavilo. Náhle ho přepadl strach, že si to doktor Mason třeba rozmyslí a odmítne ho operovat. To si ani v nejmenším nepřál.

„Tak dobře,“ souhlasila Martha poněkud zdráhavě. „Anamnéza a předoperační vyšetření, které vám dělal asistent doktora Masona, jsou v pořádku, možná můžeme přeskočit ten další krok. Nemusí to tedy kontrolovat rezident. Poslední půl hodiny tu máme dost šrumec a on má vážně plné ruce práce, což znamená, že by mu ještě dost dlouho trvalo, než by se k vám dostal. Kterou stranu vám mají operovat?“

„Pravou,“ odpověděl Bruce.

„Máte nějaké alergie?“

„Ne, nemám.“

„Měl jste někdy nějakou anestezii?“

„Ne. Nikdy jsem nebyl na operaci.“

„Výborně.“ Pak zavolala jednoho ošetřovatele a řekla mu, aby pacienta odvedl do šatny, kde se svlékne ze svých šatů a oblékne si nemocničního anděla. Podala mu také Bruceovu kartu. „Hodně štěstí,“ popřála Brucovi. „A příště přijďte včas!“

Bruce dal palce nahoru, provinile se usmál a vykročil za ošetřovatelem.

Svlékl si oblečení, v němž přišel, nasoukal se do nemocničního anděla, natáhl se na lehátko a přikryl se prostěradlem až po ramena. Objevila se další sestra, oblečená v operačním zeleném plášti. Byla to jedna z mála, které Bruce neznal. Představila se mu jako Helen Moranová a položila mu stejné otázky jako před chvílí Martha. Pak se ujistila, na které straně se bude operovat, a označila mu pravý bok nesmazatelným fixem. „Mám příkaz vás dovézt co nejrychleji,“ prohlásila. „Dám vědět anestezioložce, že jste na cestě. Už se po vás sháněli.“

Bruce přikývl. Bylo mu čím dál tím trapněji kvůli pozdnímu příchodu na příjem a oceňoval zvláštní pozornost, které se mu kvůli tomu dostává. Domníval se, že je to hlavně proto, že ho operuje doktor Mason. Jen co Helen odešla, objevil se nemocniční zřízenec, odbrzdil pojízdné lůžko a vyvezl ho na chodbu. Na jeho jmenovce stálo Calvin Wiley. Bruce ho neznal, ale on zřejmě pacienta ano. „Jste VIP,“ informoval ho cestou na operační sál. „Řekli mi, že jste jeden z pacientů doktora Masona a že si s vámi mám pospíšit na chirurgii, jak nejrychleji to půjde.“

„Ale já přece nejsem žádný VIP,“ protestoval Bruce, ale stejně ho to potěšilo. Přesně jak předpokládal, byla velká výhoda, že operační zákrok provádí slavný chirurg. Doufal jen, že všechno nepokazil svým pozdním příchodem.

Calvin ho dovezl do předsálí. Po jeho odchodu okamžitě přispěchaly sestry Connie Marchandová a Gloria Perkinsová. Bruce je znal, protože obě dojížděly do práce autem. Chvilku si s ním nezávazně povídaly hlavně o jeho dětech. Pak Gloria odešla a Connie prošla pacientovy zdravotní záznamy, překontrolovala křížek na Brucově boku a položila mu stejné otázky jako předtím Martha a Helen. Ujistila se, že je všechno v pořádku, povzbudivě mu stiskla ruku a řekla mu, že dá hned vědět anesteziologům, že pacient už dorazil. „Myslím, že nějaký anesteziolog sem hned přiběhne,“ ujistila ho. „Už nám párkrát volali a sháněli se po vás. Pan doktor nerad čeká.“

„To jsem slyšel,“ přikývl Bruce. „Je to moje chyba! Omlouvám se. Přišel jsem na příjem trochu pozdě. Bude všechno v pořádku?“

„Mělo by to být v pohodě,“ ujistila ho Connie.

O pár minut později se rozhrnula plenta a k Bruceově lůžku přistoupila opálená, mladistvě vypadající žena s ledově modrýma očima. Byla oblečena v zelené haleně a i na hlavě měla čepici, která jí zcela zakrývala vlasy. Hned se mu představila jako doktorka Ava Londonová, členka anesteziologického týmu. Přátelským tónem dodala: „Budu dnes dopoledne pomáhat doktorovi Masonovi při operaci vaší kýly, pane Vincente. Musím vám říct, že jsem velmi ráda, že se s vámi můžu seznámit. Slyšela jsem, že jste v celé nemocnici velmi oblíbený a že ty roztomilé děti, které jsem viděla na fotkách na nástěnce v jídelně, jsou prý vaše.“

„Mám na starost parkoviště,“ vysvětlil Bruce. Příjemná a pohledná anestezioložka se mu okamžitě zalíbila. „Jenom se divím, že jsme se ještě nepotkali. Jste snad v nemocnici nová?“

„No, relativně,“ usmála se Ava. „Ale už tu budu pomalu pět let.“

„To tedy vůbec nejste nová,“ prohlásil Bruce maličko zaraženě, protože si zakládal na tom, jak dobře zná všechny zaměstnance nemocnice. „Asi nepoužíváte garáž.“

„Ne, to nemusím. Chodím do práce pěšky,“ poznamenala a dívala se přitom do papírů v nohách Bruceova lůžka. „Bydlím poblíž, na Beacon Hill.“ Okamžitě si všimla, že na záznamech chybí poznámky rezidenta na chirurgii, a zeptala se na to Bruce.

„Martha Stanleyová měla pocit, že to není zapotřebí, protože někdo od doktora Masona mi před dvěma dny dělal anamnézu a předoperační vyšetření. Popravdě, je to moje vina, protože jsem na chirurgický příjem přišel pozdě. Chtěli mě sem dostat co nejrychleji.“

Ava přikývla. Lékař z týmu doktora Masona byl rozhodně kvalifikovanější než rezident. Prolétla očima anamnézu a vyšetření. Všechno tam bylo z lékařského hlediska zcela bez problémů až na běžnou tříselní kýlu. Byla ráda, že je všechno v pořádku, položila záznamy do nohou lůžka a podívala se Brucovi do očí. „Takže to vypadá, že jste opravdu zdravý.“

„Myslím, že ano. Nemůžeme to tady trošku urychlit? Byl bych nerad, aby se pan doktor naštval, že jsem se opozdil.“

„Je důležité nic nezanedbat. Potřebuju vám položit pár otázek. Vidím, že ve vaší anamnéze nejsou žádné zdravotní problémy, zejména žádné problémy se srdcem nebo plícemi.“

„Ne, žádné nemám.“

„A nikdy jste ještě neměl anestezii?“

„Ne, nikdy.“

„A od půlnoci jste nic nejedl.“

„Asistent pana doktora říkal, že mi dají spinální anestezii.“

„To je pravda. Sekretářka doktora Masona nám sdělila, že si pan doktor vyžádal spinální anestezii. Jste s tím srozuměný? Víte, co to je?“

„Ano, vím. Vlastně znám většinu anesteziologů a sestřiček na anesteziologii, a ti všichni mi dali spoustu informací.“

„Á, poučený pacient! To nám rozhodně pomůže. Ale jistě si uvědomujete, že potřebujeme mít váš souhlas pro použití celkové anestezie pro případ, že by s tou spinální byly nějaké problémy.“

„O jakých problémech to mluvíte?“

„Nebezpečí nějakých problémů je velmi malé, ale musíme být připravení. Kdyby například operace trvala déle, než očekáváme, a spinál začal odeznívat, musíme být připravení vám dát celkovou anestezii. Z toho důvodu potřebujeme váš souhlas, abychom nic neponechali náhodě. Proto se taky zajímáme o to, jestli nemáte nějaké potíže s plícemi.“

„Ne, to tedy nemám.“

„A co reflux?“

„Jsem v pořádku, vážně. Jste si jistá, že doktora Masona nezdržujete?“

„Jestli začne o trochu později, neznamená to žádný problém, to mi můžete věřit. A teď si promluvíme o té spinální anestezii. Víte, že vám budeme muset píchnout do zad jehlu, abychom vám mohli dát tu anesteziologickou látku?“

„Ano, to všechno vím. Ten Masonův doktor mi všechno popsal a ujistil mě, že nebudu vůbec nic cítit.“

„To je pravda. Nebudete během operace pociťovat žádnou bolest. To vám můžu naprosto zaručit. Ale povězte mi, nemáte nějaké problémy se zády, o kterých bych měla vědět?“

„Ne. Záda mám v pořádku.“

„Dobře. Takhle to tedy bude probíhat: Dovezeme vás na sál, posadíte se na operační stůl a obličej a hlavu položíte na opěrku. Ucítíte štípnutí, jak vám pod kůži na kříži vpíchnu lokální anestetikum, abych pak mohla zavést spinální jehlu. Jakmile budete mít v páteři anestetikum, pomůžeme vám se zase položit na stůl.

A tady se vás chci na něco zeptat. Chcete být při operaci vzhůru a třeba se i dívat, jestli to panu doktorovi nebude vadit, nebo byste chtěl radši spát? Ať tak nebo tak, žádnou bolest rozhodně cítit nebudete a já u vás po celou dobu budu.“

„Chci to zaspat! Nechci se na něco takového dívat.“ Bruce byl sice v nemocnici jako doma, ale ani omylem nechtěl pozorovat, jak ho někdo řeže.

„Ano. Tak dobře. Budete tedy spát. A teď se vás ještě jednou zeptám, nejedl jste od půlnoci nic?“

„Ne.“

„Alergický nejste na nic?“

„Nejsem.“

„Užíváte nějaké léky, ať už na předpis, nebo bez?“

„Ne, žádné léky neberu.“

„Výborně. Tak teď vás dáme na kapačku a odvezeme na operační sál. Doktor Mason je prý už skoro připravený. Chcete se mě ještě na něco zeptat?“

„Ne, nic mě nenapadá,“ zavrtěl Bruce hlavou. Poprvé jím projel záchvěv strachu a vlasy na šíji se mu zježily. Začalo mu konečně docházet, co se vlastně děje. Už je v rukou operačního týmu a přestal mít vlastní život pod kontrolou.

Doktorka Londonová mu zavedla kanylu tak šikovně a rychle, až ho překvapilo, že už je to hotovo. Nemocniční prostředí mu sice nikdy nevadilo, ale klidně přiznal, že nemá rád, když do něj někdo bodá jehly, a vždycky tedy raději otočil hlavu na stranu.

„No páni,“ poznamenal. „Skoro jsem to ani necítil. Už jste to asi párkrát dělala.“

„Párkrát jo,“ usmála se. Věděla, že to opravdu umí, a právě tak jí bylo jasné, že je skutečně dobrá anestezioložka. Byla také citlivá na duševní stav svých pacientů a zaznamenala drobnou změnu v Bruceově chování. „Jak je vám? Nepociťujete nějakou úzkost?“

„No, trochu nervózní jsem,“ přiznal. Jeho hlas, před chvilkou tak silný a jistý, zněl maličko rozechvěle.

„Můžu vám dát něco na uklidněnou, jestli chcete,“ nabídla mu.

„To bych tedy rád,“ vyhrkl bez nejmenšího zaváhání.

Právě pro takovýhle případ měla v kapse injekční stříkačku a ampuli. Rychle Brucovi dala čtyři miligramy svého oblíbeného předoperačního léku midazolamu. Vyhodila všechno, co potřebovala na zavedení kanyly, uvolnila brzdu na pojízdném lůžku, a aniž by čekala na zřízence, odvezla pacienta na operační sál.

„Mám pocit, že na mě ty léky už začínají působit,“ prohlásil Bruce, když viděl, jak projíždějí pod světly na nízkém stropě. Jako zázrakem zmizel strach, který ho přepadl před pouhými několika minutami. Náhle měl potřebu si povídat. „Kdy uvidíme doktora Masona?“

„Za chvilku. Prý už je na nás nachystaný, a proto raději nečekám na zřízence a vezu vás na operační sál sama.“

Kdyby se Bruce někdo zeptal, musel by přiznat, že ve chvíli, kdy vjížděl na operační sál číslo osm a rozhlédl se kolem sebe, měl pocit, že je trochu přiopilý. Zhruba před rokem byl na prohlídce právě dokončených hybridních operačních sálů, takže ho teď nepřekvapila neobvyklá krémově zbarvená ramena visící od stropu, řady video monitorů ani okna vedoucí k centrální sesterně. Transportní lůžko zastavilo u operačního stolu a on spatřil instrumentářku, jak připravuje operační nástroje. Už byla oblečená v zelené haleně a kalhotách. Většinu obličeje měla zakrytou ústenkou, takže ji nepoznal, ale bylo mu jasné, že vysoká sálová sestra je Dawn Williamsová. Vzpomněl si, že jezdí bílým Fordem Fusion. Také ona Bruce poznala.

„Dobrý den, pane Vincente,“ přivítala ho zvesela a obešla konec pojízdného lůžka, aby Avě pomohla pacienta přemístit na operační stůl. „Budeme se o vás starat obzvlášť pečlivě oplátkou za to, jak vy dohlížíte na naše auta.“ Přidušeně se zasmála.

„Děkuju,“ řekl Bruce, spustil nohy z operačního stolu a posadil se čelem ke kruhové opěrce na hlavu. Díval se po místnosti po doktoru Masonovi, ale nikde ho neviděl. „Kde je pan doktor?“

„Přijde hned, jak mu řekneme, že jste připravený,“ vysvětlila Dawn.

„Ještě je u toho prvního případu?“ zeptala se Ava a společně s Dawn pacienta usazovala do správné polohy s hlavou opřenou. Všeobecně platilo pravidlo, že se nezačne s anestezií, dokud nebude chirurg fyzicky přítomný a nezúčastní se předoperační porady, při níž si operatér, anesteziolog a sálová sestra ještě jednou projdou celý případ, aby si ověřili, že jim jsou známé všechny detaily. Bohužel to však pokaždé nedopadlo, když operoval doktor Mason i další významní chirurgové, o nichž bylo známo, že porušují některá pravidla, aby měli co nejvyšší produktivitu práce. Problém byl v tom, že jim to prostě procházelo.

„Ano, pan doktor je ještě na sále čtrnáct,“ řekla Dawn, „ale hlavní sestra vzkazuje, že doktor Mason chce, abychom s přípravou pana Vincenta začali hned.“

„Tak dobře,“ přikývla Ava rezignovaně. Navlékla si sterilní rukavice a začala připravovat místo na Bruceově kříži. Neměla radost, že zahajuje případ bez přítomnosti doktora Masona. Nebylo to poprvé, co se s ním dostala do takovéhoto nepříjemného postavení. Už pětkrát v minulosti trval na tom, aby zahájila anestezii ještě před tím, než vešel do místnosti. Jenomže Ava chtěla dělat všechno podle pravidel a věřila, že je to základní požadavek pro bezpečí pacientů. Byla si jistá, že pokud se zahájí operace bez fyzické přítomnosti chirurga, rozhodně se tím porušují pravidla, která podle jejího názoru platí pro řádnou lékařskou praxi.

Popravdě řečeno, Ava nespolupracovala s egoistickým doktorem Masonem právě ráda. Nezamlouvalo se jí, že se považuje za jakousi hvězdu v oboru chirurgie, a přisvojuje si tedy právo nerespektovat vžitá pravidla. Intuice jí napovídala, že pokud by se při nějakém případě vyskytly komplikace, rozhodně by nepřiznal chybu, takže by to byla ona, začínající anestezioložka, kdo by nesl za problém nepochybně zodpovědnost. Tohle jí způsobovalo velké starosti, ale nebyl to jediný důvod, proč s ním nerada pracovala. Patřila totiž k několika málo svobodným ženám na anesteziologickém oddělení a každopádně také k nejmladším a Mason se ji několikrát pokoušel balit, stejně jako ostatní anestezioložky a sestry na chirurgii. Dokonce jí několikrát volal domů pod záminkou, že si potřebuje promluvit o případech, které je čekají, a navrhl, že se u ní staví, protože je právě někde poblíž. Vždycky se z toho nějak vykroutila. Byla z jeho chování konsternovaná, nikdy však nedala své pocity najevo, protože se obávala, že si vlivného muže znepřátelí. Také neřekla nic vedoucímu anesteziologie doktorovi Madhu Kumarovi, který ji na oddělení přijal. Byl to rovněž titán ve svém oboru, a navíc se s doktorem Masonem přátelil. Pokud se jednalo o VIP pacienty z celého světa, byl to právě on, kdo s chirurgem spolupracoval jako anesteziolog. Když to však nebyli tak významní pacienti, a nebyli tedy ve sféře zájmu doktora Kumara, jako například Bruce Vincent, vyžádal si Mason Avu.

Na připravené kůži Ava udělala kožní řasu, do které následně aplikovala lokální anestetikum na místě, kde umístí spinální jehlu. Když se pečlivě ujistila, že jehla je ve správné poloze, šikovně ji Brucovi zavedla do zad. „Teď ucítíte slabý tlak,“ informovala ho. Za několik vteřin zaznamenala první lupnutí, jak jehla prorazila ligamentum flavum, a za okamžik druhé, když jehla prošla durálním obalem míšního kanálu. Jakmile si byla jistá, že je jehla na správném místě, vstříkla do míchy spinální anestetikum bupivakain. Jako obvykle celá procedura díky její šikovnosti proběhla zcela hladce. O chvilku později přemístily s Dawn pacienta zpátky na operační stůl.

„Nezdá se mi, že bych měl nějaký jiný pocit v nohách,“ poznamenal Bruce. Zjevně mu dělalo starosti, že na něj anestezie nebude působit.

„Pár minut to trvá,“ uklidňovala ho Ava a připojila ho na všechny monitorovací přístroje, které měla k dispozici. Nakonec se přesvědčila, že je všechno normální. Zkontrolovala EKG, dechovou frekvenci a hladinu anestezie a pak přidala správnou dávku hypnotika propofolu. Přesně v 9:58 dopoledne ztratil Bruce Vincent vědomí a usnul. Ava zcela reflexivně pohlédla na stále běžící záznam pacientových vitálních funkcí. Nic se na nich nezměnilo, a tak se začala uklidňovat. Začátek operace byl pro ni vždycky nejobtížnější a vyvolával v ní úzkost.

V následujících čtyřiceti minutách dostávala stále větší zlost. Navzdory opakovaným dotazům na chirurgickou sesternu a ujišťování, že operatér přijde každou chvilku, doktor Mason se dosud neobjevil. Jak čas plynul, začala si Ava vyčítat, že zahájila spinál ještě předtím, než chirurg dorazil. Byla si sice jistá, že dávka, kterou mu dala, ho uspí na další dvě hodiny, což na jednoduchou operaci kýly bohatě stačilo, ale připadalo jí neohleduplné k pacientovi, že má čekat na lékaře, který tu měl být od samého začátku.

„Dawn!“ zavolala konečně, když už jí došla trpělivost. „Zajdi do sesterny a řekni jim, že nutně potřebuješ vědět, co se, sakra, děje a kdy se tu doktor Mason hodlá objevit! Promluv si přímo s Janet Spauldingovou a řekni jí, že pacient dostal už víc než před půl hodinou spinál.“ Janet Spauldingová byla hlavní sestra na chirurgickém oddělení a měla tu opravdu velké slovo. Jestli se někomu podaří dovést situaci k nějakému rozumnému výsledku, pak to mohla být jedině ona. Pracovala na oddělení odedávna a nikdo si na ni netroufl.

Ava vrhla zoufalý pohled na Betsy Hallowayovou, instrumentářku, která stála celou dobu bez pohnutí s rukama v rukavicích sepnutýma na prsou. Nástroje už měla připravené a zakryté sterilním ručníkem. Všechno nachystala ještě předtím, než Ava přivezla pacienta.

Anestezioložka ještě jednou prohlédla Bruceovy údaje. Všechno byla normální, i tělesná teplota. Požádala Dawn, aby pacienta přikryla teplou dekou, když začalo být zřejmé, že se Mason opozdí.

Dawn se rychle vrátila a oznámila: „Dobrá zpráva. Divokej Bill tu bude za okamžik. Už vyšel z operačního sálu čtrnáct. U jeho prvního pacienta se objevila nějaká neočekávaná vrozená vada žlučovodu, takže tam musel strávit víc času, než měl v plánu.“

„Kristepane,“ zamumlala Ava. Pohlédla přes rameno do okna a čekala, že tam uvidí doktora Masona, jak se myje u umyvadla. Nikdo tam však nebyl. „Kde teda, krucinál, je?“

„Šel na operační sál šestnáct, kde jeho druhý tým připravuje dalšího pacienta k operaci slinivky.“

„Což znamená, že je zodpovědný za tři pacienty v anestezii,“ prohlásila Ava uštěpačně.

„Janet ale řekla, že tu bude za minutku. Slíbila to.“

„Kde je doktor Kumar?“

„Nemám tušení. Nejspíš přebíhá mezi oběma operačními sály.

Někdy to tak dělává.“

„No to mě teda podrž,“ zamumlala Ava sama pro sebe a říkala si, že je dobře, že se na veřejnost nedostala informace, že se v přední univerzitní nemocnici děje něco takového. Koutkem oka uviděla v předsálí pohyb. Otočila hlavu a uviděla, že si doktor Mason navléká chirurgickou ústenku a přitom si povídá a směje se s nějakým mladším mužem, kterého nepoznávala. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

O pět minut později se doktor Mason přiřítil do místnosti.

„Přeju vám všem dobrý den,“ pronesl spěšně. „Pozdravte se prosím s doktorem Sidem Andrewsem. Od prvního července bude můj nový asistent, ale velkomyslně nabídl, že dneska přijde a pomůže mi s tou kýlou. Už je to docela dlouhá doba, co jsem kýlu neoperoval, a tak jsem si říkal, že to nemůže být na škodu.“ Zasmál se, jako by zmínka o tom, že potřebuje pomoc, byla bůhvíjak absurdní.

Doktor Andrews stál za ním s rukama vzpaženýma před hrudí, jak to chirurgové dělají poté, co se umyli. Zamával skupině v sále. Byl to vysoký, štíhlý muž něco ke třicítce s obličejem opáleným téměř jako Ava. Až na výšku byl téměř v každém ohledu protikladem doktora Masona, který byl zavalitý a měl býčí šíji, ohromná předloktí, neobyčejně veliké dlaně a silné prsty, takže vypadal spíš jako nějaký stavební dělník než proslulý chirurg. Navíc byl nejméně dvakrát starší než Andrews a plášť mu nadouvalo pořádné břicho.

„Sid je Australan,“ pokračoval operatér a natáhl ruce k Betsy, aby mu pomohla s rukavicemi. Pohlédl na Avu. „Už jste někdy byla u protinožců, milánku?“

„Byla,“ přikývla. Celá se naježila, když slyšela, jak ji Mason oslovuje. „Poslyšte! Pacient už je přes hodinu ve spinálu.“ Rozhodně neměla náladu na nějaký důvěrný rozhovor, pokud měl tady její šéf něco podobného v úmyslu, a ani neměla zájem probírat cesty do Austrálie.

„No jo, práce má přednost,“ pronesl doktor Mason poněkud posměšným tónem. „Side, seznam se s jednou z nejlepších členek našeho nemocničního anesteziologického týmu. Ava je z nich všech rozhodně nejvíc sexy, i když je oblečená v téhle plandavé zelené haleně.“ Znovu se zasmál a zahýbal prsty, aby mu rukavice správně seděly.

„Těší mě,“ pokývl Sid směrem k mladé lékařce, zatímco mu Betsy pomáhala navléknout rukavice.

„Můžeme už začít s tím případem?“ dožadovala se Ava.

„Je fakt číslo,“ poznamenal doktor Mason, jako kdyby Ava nestála těsně u něj a neslyšela ho. Přistoupil k pravé straně stolu a díval se, jak připravují Bruceovu tříselnou oblast. Sid se postavil na levou stranu stolu. O pár minut později si ti dva vyprávěli o krásách Velkého bariérového útesu a mezitím zakrývali pacienta rouškami. Ava uchopila okraje roušek směřujících k ní, pomocí svorek je zajistila a po celou dobu ignorovala Masonovy opakované pokusy ji zatáhnout do konverzace.

Pak už operace začala prvním řezem do kůže. Ava s úlevou vydechla a konečně se uklidnila. Usadila se na stoličku u anesteziologického přístroje a zkontrolovala čas. Spinál už účinkoval hodinu a dvanáct minut. Byla ráda, že pacient nijak nereagoval na řez skalpelu, což znamenalo, že medikace je stále naprosto dostačující. Doufala, že operace proběhne rychle a bez komplikací. Bohužel tomu tak nemělo být.

Prvním náznakem obtíží se stal náhlý výkřik doktora Masona, který se ozval o třicet minut později. „A do prdele, do prdele,“ vyhrkl v zjevném zoufalství. „Tohle snad není možný.“ Přestože se oba chirurgové do této chvíle o žádných technických problémech nezmínili, bylo zřejmé, že se s něčím potýkají.

Ava vstala a pohlédla na operační stůl. Ze svého místa neviděla na operační ránu, ale bylo jí jasné, že doktora Masona něco zneklidnilo.

„Zkus to zatracený střevo uvolnit z tvojí strany,“ řekl Sidovi. Ava sledovala, jak se Sid naklonil a vsunul ukazováček do rány.

Podle všeho pracoval po hmatu.

„Máte nějaký problém?“ zeptala se.

„Samozřejmě že se vyskytl problém,“ utrhl se doktor Mason, jako kdyby položila nějakou zvláště stupidní otázku.

„Nejde mi to,“ přiznal Sid a odtáhl ruku.

„No, a je to tady,“ vykřikl slavný chirurg a zhnuseně rozhodil rukama. „Člověk se někomu snaží prokázat laskavost a dostane za to ránu do břicha.“

Ava s Betsy se na sebe podívaly a obě obrátily oči v sloup. Bylo jim jasné, jak to Mason myslí. Kdykoli se totiž vyskytl nějaký problém, vždycky to podle něj byla pacientova vina.

„Budeme muset otevřít břicho,“ oznámil Mason popuzeně Avě.

„Takže budeme potřebovat nějakou pořádnou relaxaci.“

Vtom se ozval nemocniční rozhlas. „Doktore Masone, promiňte, že vás ruším. Tady Janet ze sesterny. Oba rezidenti z vašich chirurgických týmů si vyžádali vaši přítomnost v příslušných sálech u dvou vašich operací pankreatu. Co bych jim měla říct?“

„Ježíšikriste!“ vykřikl Mason. Pak pohlédl na reproduktor zavěšený vysoko na zdi a dodal: „Řekněte jim, ať kruci drží prstama ránu a já přijdu, jak jen to půjde.“

„Rozumím,“ prohlásila Janet Spauldingová.

„Jestli musíte otevřít břicho, pak musíme přejít na celkovou anestezii,“ oznámila Ava. Na jednu stranu se jí ulevilo, že to musí udělat, protože částečná anestezie už začínala odeznívat. U pacienta se objevovaly známky, že narkóza není tak hluboká, protože v dýchání se objevily určité změny. Přidala tedy Brucovi další dávku propofolu a pak pečlivě monitorovala jeho frekvenci a hloubku dechu.

„Jak myslíte,“ reagoval Mason. „Vy jste sestra přes anestezii.“

„Lékařka anestezioložka,“ opravila ho Ava. Měla pocit, že když ji považuje za sestru, je to stejné, jako když ji před chvílí oslovil „milánku“. Mezi sestrou na anesteziologii a doktorem na stejném oddělení byl významný rozdíl ve studiu a kvalifikaci. „A o jaký problém tu jde? Můžete mi to říct?“

„Problém je v tom, že nemůžeme resekovat tenhle malej kousek střeva, co se nám zasekl v tý kýle,“ vysvětlil jí navztekaně. „Takže se musíme dostat dovnitř do břicha. Musíme tu potvoru dostat ven, a jinak to prostě nepůjde. No, ale stejně jste asi hned od začátku měla radši dát celkovou anestezii vzhledem k pacientovým problémům s jícnem.“

„Jenomže jsem od vás dostala zcela jednoznačný požadavek na spinál,“ oznámila Ava, aby bylo hned od počátku jasno, a začala si chystat všechno, co bude potřebovat, když musí přejít na celkovou inhalační anestezii. Pak uchopila černou obličejovou masku, která byla neustále po ruce, a pustila kyslík. Zručným pohybem masku přiložila k Brucově tváři. Chtěla pacienta alespoň na pět minut pořádně saturovat kyslíkem předtím, než mu nasadí svalový relaxans. Uvažovala o tom, že jako myorelaxans použije succinylcholine, protože rychle působí a dá se snadno zvrátit. Přidá svalový relaxans a potom použije buď laryngeální masku, nebo endotracheální kanylu. Zvažovala plusy a mínusy obou metod pro zabezpečení dýchacích cest pacienta. Náhle jí přišla na mysl poslední Masonova poznámka, že Bruce má nějaké potíže s jícnem. Nevzpomínala si, že by v jeho záznamech stálo něco o gastrointestinálních symptomech, a pacient se taky o ničem takovém nezmiňoval. Ale pro jistotu otevřela pacientovu kartu na místě s anamnézou a předoperačním vyšetřením. Zběžný pohled potvrdil její podezření. Pamatovala si to dobře. O žádných gastrointestinálních potížích se tam nepsalo. Kdyby ano, tak by asi hned od počátku zvažovala celkovou anestezii jako lepší možnost.

„V jeho anamnéze ani vyšetření není žádná zmínka o potížích s jícnem,“ oznámila chirurgům, kteří se teď bavili o australském vnitrozemí.

„Muselo tam něco být,“ utrhl se na ni Mason. „To byl právě důvod, proč pacientův praktický lékař doporučil operaci.“

„Právě jsem kartu ještě jednou zkontrolovala,“ ohradila se Ava.

„Taky o tom není ani zmínka v anamnéze a vyšetření, které přišly z vaší kanceláře.“

„A co ta prohlídka při příjmu?“ zeptal se Mason. „Na tu jste se snad, proboha, koukla, ne?“

„Není o ní žádný záznam,“ pokrčila rameny.

„Jak to, že ne, krucinál?“ rozčílil se chirurg. „Ta prohlídka se přece vždycky dělá, tak o ní tam něco musí být.“

„Tentokrát není,“ zavrtěla hlavou. „Pacient přišel na příjem pozdě a váš asistent dělal anamnézu a prohlídku před několika málo dny. Asi si na příjmu mysleli, že to stačí. Možná měli na příjmu spousty lidí. Neznám všechny podrobnosti, vím jen to, co mi pacient řekl. Váš asistent žádal, aby pacient dostal spinál.“

„No, to je jedno,“ mávl Mason rukou. „Tak se s tou celkovou anestezií prosím vás nepárejte celej den. Pusťte se do toho, ať už můžem začít! Jak jste slyšela od sestry Spauldingové, potřebují mě u dvou opravdu důležitých případů.“

„Kdybyste byl na poradě před operací, mohli jsme se tomuhle zmatku vyhnout,“ zamumlala Ava polohlasně.

„No dovolte!“ zvolal doktor Mason. „Vy mě snad chcete poučovat? Zapomněla jste, kdo jsem?“

„Jen jsem se o tom zmínila,“ snažila se ho uklidnit. „Účelem předoperační porady je právě zamezit takovýmto situacím.“

„Jo, opravdu?“ zeptal se jí posměšně. „Díky, že jste mi to řekla. Vždycky jsem si říkal, co asi může být účelem těch porad, přestože jsem jedním z těch, kdo ten systém kdysi dávno vyvinuli. Ale povězte mi, jak dlouho tu ještě musíme čekat, než se zase budeme moci pustit do práce?“

„Ještě jednu minutu s kyslíkem puštěným na sto procent,“ řekla Ava, šťastná, že může změnit téma. Uvědomila si, že bylo naprosto pošetilé takhle chirurga provokovat. Zhluboka se nadechla, aby si pročistila hlavu, a obrátila veškerou pozornost k problému, který ležel před ní. Hlavně šlo o dýchací cesty. U celkové anestezie to byla kritická otázka. Laryngeální maska se snáze a rychleji nasazovala, ale nebyla tak bezpečná a neseděla tak dobře. Zareagovala tedy spíše na základě instinktu a rozhodla se pro endotracheální kanylu, která zaručovala větší bezpečí pro pacienta. Později bude muset hledat důvody, proč dospěla k tomuto řešení.

S laryngeální maskou stále ještě v ruce vytáhla správnou velikost endotracheální kanyly a laryngoskop, pomocí něhož ji správně umístí. Vyzkoušela sací jednotku pro případ, že by ji potřebovala, a ujistila se, že správně funguje. Tichý, ale velice vysoký zvuk alarmu oxymetru ji informoval, že pacient je plně okysličený. Zkontrolovala čas. Právě uplynulo pět minut. Mason už naštěstí zapomněl na rozmíšku kvůli předoperační poradě a teď si se svým asistentem opět povídal o potápění.

Rychle odložila dýchací masku stranou a podala pacientovi intravenózně stomiligramovou dávku succinylcholinu. Zaznamenala několik slabých záškubů Bruceových obličejových svalů, ale to nebylo nic abnormálního. A co bylo nejdůležitější, tep a krevní tlak se nezměnily. Zaklonila pacientovi hlavu, strčila mu palec pravé ruky do úst, aby předsunula spodní čelist, a zavedla mu laryngoskop, který držela v pravé ruce, pod jazyk a za něj. Pustila pacienta z pravé ruky a sáhla po endotracheální kanyle.

Navzdory tomu, že už snad tisíckrát používala laryngoskop a zaváděla endotracheální kanyly, vždycky z toho byla rozrušená a pocítila příliv adrenalinu. Pokaždé si uvědomovala, proč tak miluje anestezii, přestože většinu doby to je pouhá rutinní záležitost. Ten pocit jí připomínal moment, kdy se jedinkrát dala přemluvit k seskoku z letadla, při němž otevřeli padák až po chvíli volného pádu. Jak ve vzduchu, tak i při anestezii měla mysl naprosto jasnou, smysly ostré jako břitva a ve spáncích cítila bušení tepu. Přestože byl její pacient více než dostatečně okysličen poté, co dostával stoprocentní kyslík, nemohl dýchat, protože ho paralyzoval svalový relaxans. Teď byl tedy kritický čas. Má asi šest až osm minut na to, aby mu zahájila dýchání, než spotřebuje dodaný kyslík a začne se dusit.

Zručným pohybem posunula laryngoskop do prohlubně nad Bruceovou hrtanovou záklopkou a jemně, avšak pevně nadzdvihla laryngoskop k patru, aby mohla povytáhnout dolní čelist a jazyk. Za okamžik se jí naskytl zcela zřetelný pohled na pacientovy hlasivky a ústí průdušnice. Aniž spustila zrak ze svého cíle, dala si pravou rukou před oči endotracheální kanylu. Měla v úmyslu zasunout její konec do průdušnice, když vtom se stalo něco nečekaného. K její hrůze se mužova ústa zničehonic naplnila tekutinou a směsí nestráveného jídla.

„Panebože!“ vyhrkla a srdce jí bušilo až v hrdle. Pacient zvrátil obsah podle všeho plného žaludku, k čemuž nemělo v žádném případě dojít, protože dostal přísné pokyny, že po půlnoci nesmí kromě malého množství vody nic jíst ani pít. Podle všeho to nedodržel a způsobil tak anestezioložce kritickou situaci nejvyššího řádu. Přestože Ava dosud nikdy nezažila komplikaci s takovým množstvím zvratků u živého pacienta, nesčetněkrát podobnou situaci nacvičovala na simulátoru a přesně věděla, co dělat. Nejprve otočila mužovu hlavu na stranu, aby z úst vyteklo co možná nejvíc nestrávené potravy, a zároveň naklonila celý stůl tak, aby se hlava ocitla níž než tělo. Pak rychle sáhla po odsávačce a honem odsála zbytek zvratků z Bruceova hltanu. Největší starosti jí dělalo, kolik toho nateklo do průdušnice.

„Co to sakra…?“ vykřikl Mason zděšeně, když se stůl nečekaně naklonil. Obešel anesteziologický přístroj a zlostně pohlédl na Avu. Sálová sestra Dawn seskočila ze stoličky v rohu místnosti a přiběhla k druhé straně stolu.

Anestezioložka si ani jednoho z nich nevšímala. Vytáhla laryngoskop a endotracheální kanylu, zopakovala celý postup ještě jednou, a tentokrát endotracheální kanylu úspěšně zavedla. Jakmile byla na místě a zafixovaná, zavedla úzký, pružný konec odsávačky do endotracheální kanyly a odsála co nejvíce zvratků. Postupně posouvala odsávačku stále hlouběji do pacientovy dýchací trubice. A právě v tom okamžiku zazněl alarm monitorující srdeční činnost. Pohlédla na EKG a zjistila, že nastala fibrilace komor, což znamenalo, že srdce už nepumpuje krev. Za moment se ozval alarm krevního tlaku, což jí oznámilo, že tlak klesá k nule. Načež se začala snižovat výška tónu oxymetru, protože klesala saturace kyslíkem.

„Volej resuscitaci!“ vykřikla Ava na Dawn.

Betsy okamžitě rozprostřela na otevřenou ránu sterilní břišní roušku a Mason s Andrewsem strhli z anesteziologického přístroje rouškování, složili je a odhalili mužův hrudník. Andrew vyhrnul pacientovi anděla až na krk, takže umožnil přístup k jeho tělu až k pupku. Mason ho udeřil dlaní do hrudní kosti takovou silou, až celé tělo poskočilo. Všichni sledovali EKG v naději, že se objeví normální srdeční rytmus, ale na monitoru nenastala žádná změna. Ava dál odsávala zvratky, teď už z pacientových průdušek. Mason znovu bouchl do hrudní kosti, tentokrát pěstí. Opět žádná změna. Andrews se naklonil nad pacienta a zahájil nepřímou srdeční masáž.

Dveře operačního sálu se prudce otevřely a dovnitř vběhlo několik rezidentů na anesteziologii s defibrilátorem. Ava křičela, že pacient fibriluje. Oba chirurgové odstoupili od operačního stolu a na jejich místo přiskočili dva nově příchozí a neprodleně dali pacientovi elektrický výboj. Všem na sále se ulevilo, když okamžitě naskočil normální sinusový rytmus. Tón alarmu okysličování se začal zvyšovat, což znamenalo vyšší hladinu krevního kyslíku. Ve stejném okamžiku zmlkl alarm krevního tlaku, přestože tlak byl pouze 90 na 50.

Oba anesteziologové, doktor David Wiley a doktor Harry Chung, byli rádi, že se jim podařilo pacienta oživit, odstrčili defibrilátor stranou a připojili se k Avě u čela stolu. Pozorovali EKG, aby měli jistotu, že srdeční rytmus je stálý a pravidelný, a kolegyně jim zatím sdělila, co se stalo: „Nastala masivní regurgitace a aspirace, když jsem se pokoušela intubovat. Pacient se podle všeho dneska ráno pořádně najedl, přestože tvrdil, že vůbec nevzal do úst. Totálně lhal mně i sestře na příjmu. Jak vidíte z láhve odsávačky, odsála jsem mu víc než tři sta kubických centimetrů tekutiny a nestráveného jídla, v němž jsou kousky slaniny a další nedostatečně rozkousané potraviny.“ Vytáhla odsávačku a připojila na endotracheální kanylu ambuvak. Ambuvak byl napojen na stoprocentní kyslík. Okamžitě se pokusila pacienta rozdýchat tím, že vak stlačovala a opět uvolňovala.

„Ježišmarja,“ stěžoval si doktor Mason. „A tohle měla být jednoduchá operace kýly.“

„Je to asi osm minut od chvíle, co jste mu dala svalový relaxans?“ zeptal se Harry, který se díval na záznam anestezie a doktora Masona naprosto ignoroval.

„Asi osm,“ pokývla. „Doufám, že pokud jde o tohle, bude to v pořádku. Před succinylcholinem jsem mu plných pět minut dávala čistý kyslík.“

„A jaký se vám zdá plicní odpor, když ho prodýcháváte?“ zeptal se David.

„Není to moc dobré,“ připustila Ava. Přemýšlela o zvýšeném odporu od chvíle, kdy se o tom David zmínil. Nebylo to příliš znatelné, ale rozhodně to nebylo v pořádku. Měla pro to dobrý cit díky zkušenosti s prodýcháváním tisíců pacientů v nejrůznějších situacích. Při podaném succinylcholinu neměly roztahující se plíce klást velký odpor. „Raději si to ověřte, abychom si byli jisti, a já si zatím poslechnu jeho hrudník.“

David si vzal ambuvak a Ava sáhla po fonendoskopu.

„Na obou stranách zní dech hrozně,“ oznámila.

„Taky jsem si jistý, že je tam příliš velký odpor,“ potvrdil David.

„Průdušky musí být plné zvratků. Jsou vážně zneprůchodněné. Myslím, že nemáme na výběr. Budeme muset udělat bronchoskopii.“

Náhle výška zvuku oxymetrového alarmu začala opět klesat, což naznačovalo, že kvůli blokádě průdušek se navzdory Davidovu úsilí nedostává do krve dostatek kyslíku.

Dveře operačního sálu se otevřely a dovnitř vběhl doktor Noah Rothauser, rezident na oddělení, který se měl od prvního července, tedy ani ne za týden, stát šéfem rezidentů. Zavazoval nahoře na hlavě chirurgickou ústenku. Noaha znal prakticky každý. Panovalo všeobecné přesvědčení, že je to nejlepší rezident na chirurgii, jakého kdy nemocnice vyškolila. Několik žárlivých kolegů si říkalo, že je možná až příliš dobrý, protože neustále dostával nejvyšší známky na zkouškách pro rezidenty, které každý druhý rok pořádala Americká chirurgická rada. Bylo o něm známo, že je rozhodný, pracuje neúnavně a na rezidenta má neobyčejné znalosti a přirozený talent pro chirurgii. Bylo pro něj typické, že jakmile se doslechl, že na operačním sále je nějaká krize, honem tam přispěchal a nabízel, jestli nemůže nějak pomoct.

Situace, která ho tam čekala, nevypadala právě nadějně. Kousek vedle stolu, který byl nahnutý tak, aby se pacientova hlava nacházela níž než tělo, stáli dva naprosto nehybní chirurgové. Ruce měli sepjaté na hrudi. Pacient ležel na zádech, od pupku nahoru nahý, a nemocničního anděla měl zmuchlaného pod bradou. Měl znepokojivou modrošedou barvu a nezdálo se, že by se mu zdvihal hrudník. Kolem jeho hlavy byli shromáždění tři anesteziologové. Jeden z nich ječel na sálovou sestru, aby přinesla přístroje na bronchoskopii, a snažil se používat ambuvak.

„Co se tu děje?“ zeptal se naléhavě Noah a díval se, jak Dawn letí z místnosti pro přístroje na bronchoskopii. Slyšel, jak se snižuje výška tónu oxymetrového alarmu, a ve stejném okamžiku zaslechl, že se rozezvučel alarm krevního tlaku. Přirozený instinkt spolu se zkušeností mu napověděl, že situace je kritická a pacientův život visí na vlásku.

„Máme tu problém jako blázen,“ vyhrkla Ava a potvrdila Noahův dojem. „Pacient vdechl asi tunu obsahu žaludku a měl srdeční zástavu. Má vážnou obstrukci průdušek. Nedostává dost kyslíku a to už jednu zástavu měl.“

Noah pohlédl na Avu a další dva anesteziology, pak sjel očima na Masona a Andrewse. Nakonec pohlédl na pacienta, jehož barva se horšila vteřinu od vteřiny. „Na bronchoskopii není čas,“ prudce namítl. Intuitivní chirurg v něm reagoval bleskově a reflexivně. Navzdory tomu, že byl pouhý rezident, který se ocitl v přítomnosti proslulého chirurga pracujícího na soukromém případu, chopil se velení. První nutná věc bylo spustit poplach ještě předtím, než dojde k další zástavě srdce, která podle jeho názoru hrozila každou chvíli. Obrátil se a pohlédl oknem k sesterně. Věděl, že když bude volat hodně nahlas, uslyší ho tam. Zakřičel třikrát pomoc a pak dodal: „Okamžitě potřebujeme kardiochirurga, hrudního chirurga a nástroje na thorakotomii!“ Načež bez sebemenšího zaváhání uchopil holou rukou nůžky přímo z tácu se sterilními nástroji a začal rozstřihovat anděla zmuchlaného kolem pacientova krku. Pak odhodil nůžky stranou. „Dejte pacientovi heparin, dokud má ještě pulz!“ vykřikl na anesteziology. „Musíme ho dát na mimotělní oběh.“ Stále ještě bez sterilních rukavic, protože se nechtěl zdržovat jejich navlékáním, začal potírat Brucův hrudník antiseptikem. Spěšně šplíchal tmavou tekutinu nejen na celou hrudní oblast, ale i na podlahu.

Ava a její dva kolegové na moment zaváhali, ale hned se pustili do práce. Bylo jim jasné, že Noah má pravdu. Jediná šance, jak pacienta zachránit, bylo připojit ho na „pumpu.“ Ze všeho nejvíc totiž potřeboval kyslík, a to okamžitě, neboť jeho saturace kyslíkem byla pod čtyřicet procent a stále klesala. Bronchoskopie bude muset počkat.

O několik minut později přiběhla na sál Dawn spolu s další sestrou a nesly nástroje na thorakotomii. Spolu s nimi přispěchal hrudní chirurg Peter Rangeley, který bude pracovat s pumpou. Na tomhle moderním hybridním operačním sále bylo naštěstí veškeré potřebné vybavení zavěšené na jednom z ramen u stropu. Peter Rangeley teď jen musel systém propláchnout krystaloidním roztokem, aby bylo jisté, že v arteriálních hadicích nezůstal žádný vzduch.

Jakmile Betsy připravila vybavení na thorakotomii, Noah neztrácel čas, přestože kardiochirurg dosud nedorazil. Stále ještě bez rukavic si vzal od Betsy skalpel a provedl vertikální řez podél sterna. Řezal rovnou ke kosti, aby ušetřil čas. Při takhle nízkém tlaku rána téměř nekrvácela. Pak vzal speciální pneumatickou pilu a rozřezával hrudní kost odshora dolů. Kousky tkáně a kosti mu pocákaly plášť na prsou. Když už byla práce s hlučnou pilou téměř skončena, zazněl alarm srdeční činnosti.

„Má fibrilaci komor,“ vykřikla Ava.

„Kardioplegický roztok tu fibrilaci zvládne,“ hulákal na ni Noah.

„Když nedýchá, nemůžeme ztrácet čas defibrilací.“ Když pak použil sternální retraktor a začal roztahovat jeho čelisti od sebe, zavolal směrem k nemocničnímu rozhlasu: „Už jste nám našli kardiochirurga?“

„Nejsem si jistá, jestli je dost heparinizovaný, když má fibrilaci srdce,“ starala se Ava.

„Doktor Stevens už je na cestě,“ ozvalo se z rozhlasu.

„Řekněte mu, ať se nezdržuje s mytím, nebo přijde příliš pozdě,“ hulákal Noah. „Jsem už v hrudníku a dívám se na srdce.“ Otevření hrudi mu netrvalo ani dvě minuty. Srdce se chvělo nekoordinovanou fibrilací. „Podejte mi fyziologický roztok, Dawn! Ten snad tu fibrilaci zvládne, než bude připravena pumpa. Jak jsi na tom daleko s pumpou, Petere?“ Holou rukou sáhl do hrudního koše a začal dělat přímou masáž srdce. Střídavě stlačoval a opět uvolňoval kluzký orgán. Říkal si, že stojí za to využít kyslíku, který snad ještě zůstal v krvi, protože nervové buňky jsou neobyčejně citlivé na nedostatek kyslíku.

„Už jsem skoro hotový,“ oznámil Peter. Spolu s kolegou zuřivě pracovali na přípravě a spuštění mimotělního oběhu. Oba věděli, že čas je tu naprosto kritický, a snažili se během minut dokázat to, co normálně trvalo hodinu.

„Slyšel jste, co jsem říkala o tom heparinu?“ dožadovala se Ava.

„Jo, slyšel, ale teď se s tím nedá nic dělat,“ křikl na ni Noah.

„Budem doufat, že to bude dobrý.“

Znovu přispěchala Dawn, tentokrát s litrovou lahví studeného sterilního fyziologického roztoku. Noah jí řekl, aby ho pomalu lila na srdce, které stále masíroval. Opatrně s tím začala.

„Lejte toho víc!“ pobízel ji. „Čím rychleji se srdce ochladí, tím dřív se zastaví fibrilace.“

Dawn tedy přidala. Polévání srdce studeným fyziologickým roztokem pro ni byl nový zážitek, přestože už skoro dvacet let pracovala jako sestra na operačním sále.

„Funguje to,“ oznámil Noah. Ani se nemusel dívat na EKG. Cítil, jak fibrilace ustává. Rozrazily se dveře a vešel doktor Adam Stevens, kardiochirurg. Zarazil se, naprosto ohromený, že před sebou vidí pacienta odhaleného od pasu nahoru s rozevřenou hrudí, sálová sestra mu lije nějakou tekutinu do rány a rezident bez chirurgických rukavic masíruje srdce. Betsy slezla ze stoličky, na níž stála, a podržela Stevensovi plášť. Strčil ruce do rukávů a přitom žádal Noaha o vysvětlení. Ten mu spolu s Avou rychle vysvětlil situaci a Betsy zatím kardiochirurgovi pomáhala natáhnout sterilní rukavice.

„Tak jo,“ prohlásil Stevens. „Napojíme ho na pumpu. Jsi připravený, Petere?“

„Snad jo,“ ozvalo se.

„Díky, žes přišel, Adame,“ ozval se náhle Mason. „Mrzí mě, že to anesteziologové takhle zvorali. Bohužel mě nutně potřebují někde jinde. Jinak bych tu samozřejmě zůstal a pomáhal. Je tu ale doktor Andrews a může mě zastoupit. Hodně štěstí!“ Vrhl na Avu zlostný pohled a vyšel ze sálu. Jenom Andrews mu na rozloučenou zamával, všichni ostatní měli plné ruce práce, ale slyšeli ho.

„Nechte už té masáže,“ radil Stevens Noahovi. „Je to nejspíš marné, vzhledem k tomu, že okysličení je tak nízké. Mimochodem, s tím studeným fyziologickým roztokem to byl výborný nápad, nejen kvůli zastavení fibrilace, ale i pro vypláchnutí rány. Teď si jděte vzít plášť a rukavice. Já ho zatím zarouškuju.“

Za okamžik se Noah přidal k Andrewsovi na opačné straně stolu. To už měli Stevens s Andrewsem připravené dvě arteriální kanyly, z nichž jedna byla určená pro srdce, a jednu venózní kanylu pro operační místo, a Stevens už je začínal zavádět. Začal s arteriálními. Jedna šla do aorty, kterou pak stiskl svorkou, a druhu kanylu zavedl do srdce kvůli kardioplegickému roztoku, který zabrání srdci v aktivitě a sníží jeho potřebu kyslíku. Poslední venózní kanyla šla do hlavní žíly vedoucí do srdce. O pár minut později, když už byl Bruce plně připojený na mimotělní oběh, se krevní okysličení a krevní tlak rychle zvýšily. „Chci ho ochladit nejmíň na třicet dva stupňů Celsia,“ vysvětlil Stevens Peterovi. Ten odpověděl, že pacient už bude mít brzy cílovou teplotu, protože teď má třicet pět stupňů a jeho srdce čtyři stupně.

„Dejte mi vědět, kdy můžu začít bronchoskopii,“ požádala kardiochirurga Ava. To už odešli oba anesteziologové, kteří sem přivezli defibrilátor, protože byli přesvědčeni, že na sále je všechno celkem pod kontrolou. Na jejich místo se dostavil pneumolog neboli plicní specialista doktor Carl White, který se chystal provést bronchoskopii a uvolnit průdušky.

„Jen se do té bronchoskopie pusťte,“ pokývl Stevens. „Čím dřív, tím líp. Je pro něj lepší, aby nebyl na pumpě zbytečně dlouho.“

Bronchoskopie dopadla dobře. Brzy se zjistilo, že obě průdušky byly téměř úplně ucpané kusy nestráveného chleba, které lékař dobře viděl pouhým okem a snadno je odstranil. Jakmile byla překážka pryč, Ava mohla snadno plíce prodýchávat. „Už je to dobrý,“ prohlásila spokojeně. Životní funkce byly nyní stabilizované právě tak jako množství kyseliny v krvi, které upravila už předtím. Rovněž předem nakřížili velké množství krve, které měli připravené pro případ, že by bylo zapotřebí. Pochybovala však, že krev použijí, protože pacient jí neztratil příliš mnoho.

Původně stísněná nálada na operačním sále se uvolnila. Stevens s Noahem se chystali pacienta odpojit od mimotělního oběhu přístroje a byli rádi, že na něm byl jen něco málo přes deset minut. Ava dávala pacientovi stoprocentní kyslík a všechno vypadalo výborně – minerály, acidobazická rovnováha, životní funkce. Ze všeho nejdřív teď potřebovali zahřát srdce a přestat používat roztok, který mu bránil ve stahování. Toho se docílilo tak, že umožnili, aby srdcem opět proudila krev normální teploty. Pak Stevens postupně uvolnil svorku na aortě, což zvýšilo přítok krve do koronárních cév a pomohlo zahřát srdce. Stevens pevně očekával, že v tuhle chvíli začne srdce tlouct, jako tomu bylo v případech, kdy pacientovi operoval mimotělní oběh. Jenomže tentokrát se to bohužel nestalo. Stevens se nezalekl a pokusil se dát splasklému srdci několik šoků, ale nezabralo to. Pak zkusil vnitřní kardiostimulátor, avšak ani ten neuspěl.

„Co myslíš, že to je?“ zeptal se Noah, který vycítil kardiochirurgovy obavy.

„Já nevím,“ vrtěl hlavou Stevens. „Nikdy jsem nezažil srdce, které by vůbec nezareagovalo na kardiostimulaci, když už bylo zahřáté. To tedy ani omylem není dobré znamení.“

„Fibrilace se objevila jen pár minut po tom, co dostal heparin,“ uvažoval nahlas Noah. „Takže nemusel být úplně antikoagulovaný. Nemohlo by to způsobit ten problém?“

„To asi možné je,“ přikývl Stevens. Pak se obrátil na Avu a řekl: „Zkontrolujeme ještě jednou minerály!“ Pociťoval stále silnější zlost. Zkusil už všechny triky, které znal, dokonce dal Avě pokyn, aby podala různé srdeční stimulanty, dokonce i lidokain nitrožilně.

Ta nabrala další vzorek krve a poslala jej k rozboru.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ zavrčel Stevens, když uplynulo dalších deset minut. „Mám z toho špatný pocit. To srdce musí být v hrozně špatném stavu. Jak dlouho trvala ta fibrilace, když jsi ho otevřel, Noahu?“

„Myslím, že jen pár minut. Ten studený fyziologický roztok je téměř okamžitě zastavil.“

Stevens obrátil pohled na Avu. „A co ta první epizoda s fibrilací?

Jak to bylo dlouhé?“

„Řekla bych tak dvě až tři minuty,“ prohlásila Ava. „Jen dokud sem nedorazil resuscitační vozík.“ Podívala se na záznam z anestezie, aby mu to řekla přesně. „Vlastně to bylo míň než dvě minuty. Netrvalo to dlouho, protože srdce naskočilo hned při prvním elektrickém výboji.“

„V obou případech to netrvalo dlouho,“ uvažoval kardiochirurg. „Vážně netuším, o co tu jde. To srdce muselo být nějak vážně poškozené, když ani nezareagovalo na kardiostimulaci. Už nemáme žádné další možnosti. A taky už musím začít se svým vlastním případem.“

Na jeho poslední poznámku nikdo nereagoval. Všichni věděli, co jim tím naznačuje. Možná je na čase to vzdát. Pacient nemůže být donekonečna na mimotělním oběhu.

Náhle se ozval nemocniční rozhlas. „Mám výsledky mineralogramu,“ oznámil ženský hlas a odříkával jednotlivé hodnoty. Všechny byly celkem normální, oproti prvnímu rozboru nenastala žádná změna.

„No, takže minerály to nejsou,“ pokývl Stevens. „Tak jo. Je čas na pár dalších triků.“

V následujících několika hodinách znovu vyzkoušel všechno, co ho jen napadlo, ale srdce na nic z toho vůbec nereagovalo.

„Nikdy se mi nestalo, že by srdce po mimotělním oběhu takhle nereagovalo na kardiostimulaci. Na EKG se neobjevila žádná křivka.“

„A co transplantace?“ navrhl Noah. „Je to relativně mladý a zdravý chlápek. Mohli bychom ho dát na mimotělní membránové okysličování, aby to přečkal.“

„Mimotělní membránové okysličování není určeno na dlouhodobou péči,“ namítl Stevens. „A kromě toho každý den čekají na transplantaci srdce tři tisíce lidí. Průměrná doba čekání je čtyři měsíce. Je to různé podle krevní skupiny. Jakou má krevní skupinu, Avo?“

„B negativní,“ řekla.

„No vidíte. Už jen to mu snižuje šance, že najdem nějakou rozumnou shodu. A navíc, protože tenhle hrdinský pokus začal bez sterility, máme celkem velkou pravděpodobnost pooperační infekce. Snažili jsme se, jak jen to šlo, ale obávám se, že je na čase se ke skutečnosti postavit čelem. Vypni pumpu, Petere! Tady už nemůžem nic dělat.“

Odstoupil od stolu, stáhl si rukavice a svlékl zelený plášť. „Díky vám všem. Byla to vážně zábava.“ Vzdychl, jako by chtěl zmírnit svou sarkastickou poznámku, zamával a vyšel ven ze sálu.

Chvíli se nikdo ani nepohnul. Jediný zvuk, který se v místnosti ozýval, byl alarm pulzního oxymetru a ventilátor.

„No, tak asi končíme,“ prohlásil Peter a podle příkazu doktora Stevense vypnul přístroj na mimotělní oběh a začal uklízet.

Ava ho následovala. Vypnula ventilátor a odpojila monitorování. Noah se ani nepohnul. Stál nad pacientem a díval se na splasklé srdce, které je všechny tak zklamalo. Přestože nepochyboval o Stevensově rozhodnutí, že je na čase s tím skončit, přál si, aby existovalo ještě něco, co by se dalo zkusit v naději, že se smutný výsledek ještě podaří zvrátit. Nesnažil se jen kvůli Brucovi, ale i kvůli sobě. Intuice mu jasně říkala, že existuje velké nebezpečí, že tenhle nešťastný případ pro něj bude znamenat velký problém, až se za necelý týden stane „superhlavním“ rezidentem na oddělení chirurgie. V téhle nové funkci totiž bude na něm, aby toto úmrtí vyšetřil a přednesl o něm zprávu na poradě o nemocnosti a úmrtnosti, která se koná každý druhý měsíc. A bylo mu naprosto jasné, že se o tom rozproudí velmi živá debata. Podle toho, co se doposud dozvěděl od doktorky Londonové, byla tu jasná vina na straně pacienta, protože při příjmu zatajil, že ráno snědl velkou snídani, přestože měl přísné instrukce, aby přišel nalačno. Pak tu byla chyba doktora Masona, že se nesvěřil s naprosto zásadní informací, že současně pracuje na dvou chirurgických případech.

Z Noahova pohledu tu byly dvě nešťastné skutečnosti, které mu dělaly těžkou hlavu. Zaprvé šlo o to, že Divokej Bill je známý svou extrémně narcisistickou povahou. Proslulý chirurg si zuby nehty bránil dobrou pověst a byl neobyčejně mstivý. Nebude tedy mít radost, až se jeho role v tomhle nešťastném případě dostane na veřejnost. Bylo jasné, že začne hledat oběť, na niž by to hodil, a první na řadě bude Noah. A zadruhé je doktor Mason jedním z mála členů chirurgického oddělení, na které Noah neudělal dobrý dojem. Byl jediný, který Noaha otevřeně nenáviděl. Vůbec se s tím netajil a ze své funkce zástupce ředitele rezidenčního programu se ho pokusil vyhodit už před rokem, kdy spolu měli vážnou rozepři. Pohlédl na doktorku Londonovou a ta se mu zadívala do očí.

Viděl, že ta část jejího normálně opáleného obličeje, která nebyla zakryta maskou, je nezvykle bledá. Zírala na něj vytřeštěnýma očima a vypadala, že je právě v takovém šoku jako on sám. Každý snášel neočekávaná úmrtí opravdu těžko, zejména když šlo o dosud zdravého člověka, který přišel na plánovanou operaci.

„Moc mě to mrzí,“ zašeptal tedy. Nebyl si jistý, za co se vlastně omlouvá, ale měl pocit, že musí něco říct.

„Byl to statečný pokus,“ vypravila ze sebe. „Děkuju, že jste se tak snažil. Je to tragédie, která se neměla stát.“

Mlčky přikývl a vyšel za Stevensem z operačního sálu.

KNIHA PRVNÍ

1

SOBOTA 1. ČERVENCE, 4:45

Ve 4:45 zazvonil budík na telefonu v malé skromné dvougarsonce Noaha Rothausera ve třetím poschodí domu na Revere Street v bostonské čtvrti jménem Beacon Hill. Od chvíle, kdy před pěti lety začal pracovat jako rezident na oddělení chirurgie, budil se takhle brzy téměř každý den kromě neděle. V zimě byla tou dobou ještě tma a chladno, protože topení v domě začínalo hřát až v sedm. Aspoň teď v létě se mu trochu snáze lezlo z postele, když oknem přicházelo do místnosti přece jen trochu světla a díky hlučné klimatizaci v jednom z oken vedoucích do dvora tu vládla příjemná teplota.

Protáhl si ztuhlé svaly a nahý vstoupil do malé koupelny. Byly doby, kdy jako dítě spal v pyžamu. Přestal s tím však, když mu jako dospělému došlo, že pyžamo je jen další kus oděvu, který musí prát. Nechtělo se mu ztrácet čas chozením do Laundromatu, který byl celý blok od jeho bytu. Navíc tam pak ještě musel čekat, a to ho na tom všem popouzelo nejvíc. Byl tak zapálený pro svou práci na chirurgii, že neměl čas skoro na nic jiného, ani na nutné osobní záležitosti.

Rychlými tahy žiletky se zbavil strniště, které se mu přes noc objevilo na tvářích, a vstoupil do malého sprchového koutu. Za okamžik už byl zase venku a energicky se utíral ručníkem. Nebylo pochyb, že ho čeká velice rušný rok, ale když se na to podívá z té lepší stránky, nebude mít žádné oficiální noční služby. Ale jak se znal, věděl dobře, že stejně bude trávit většinu večerů v nemocnici. Rozdíl však bude v tom, že odteď už bude dělat to, co dělat chce, a může pracovat na zajímavých případech, které si sám vybere. A navíc je tu ještě jedna důležitá věc – nebude se muset zdržovat pomocnými pracemi, které jsou kletbou rezidentů, zejména těch, kteří slouží na chirurgii. Vždycky se totiž vyskytne nějaký podřadný úkol, který je zapotřebí udělat, jako například vyměnit obvaz nebo drén, vyčistit gangrenózní ránu. Teď bude moci pověřit ostatní, aby tyhle práce dělali. A on bude mít přímo neskutečné příležitosti se toho spousty naučit.

Jediný zádrhel, a byl to velký problém, který ho neustále trápil, byla ta zatracená porada o nemocnosti a úmrtnosti, která se konala každý druhý měsíc. Tyhle porady se lišily od všech ostatních schůzí, protože Noah nebude mít možnost přesunout ani kousek zodpovědnosti na jiného rezidenta. Bude jen a jen na něm, aby vyšetřil a pak přednesl všechny případy, které nedopadly dobře, zejména ty, které skončily úmrtím.