Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

A GREAT RECKONING

Copyright © 2016 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpts from „Half-hanged Mary“ from Morning in the Burned House:

New Poems by Margaret Atwood. In the U.S.: Copyright © 1995 by

Margaret Atwood. Reprinted by permission of Houghton Mifflin

Harcourt Publishing Company.

All rights reserved. In Canada: Copyright © O. W. Toad. Reprinted by

permission of McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited.

Excerpts from „Herman Melville“, copyright © 1940 and renewed 1968

by W. H. Auden; from W. H. Auden Collected Poems by W. H. Auden.

Used by permission of Random House, an imprint and division

of Penguin Random House LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2020

ISBN 978-80-284-0498-7

Michaelovi

Porazí to člověka víc než vysoký účet v nuzném pokoji.
– WILLIAM SHAKESPEARE

 JEDNA

Armand Gamache v malém pokojíku opatrně zavřel desky a stiskl je, uvěznil slova uvnitř.

Byla to tenká složka. Jen pár stránek. Stejně jako ty ostatní, co kolem něj ležely na staré dřevěné podlaze pracovny. A přece se od těch ostatních lišila.

Díval se na hubené životy, které mu ležely u nohou a čekaly, až rozhodne o jejich osudu.

Věnoval se tomu už nějakou dobu. Procházení složek. Sledoval miniaturní puntíky v pravém horním rohu štítku. Červené pro zamítnuté. Zelené pro přijaté.

On tam ty puntíky nenakreslil, to jeho předchůdce.

Armand odložil desky na podlahu, ve svém pohodlném křesle se předklonil a lokty opřel o kolena. Jak tam seděl se sepnutýma rukama a propletenými prsty, připadal si jako pasažér mezikontinentálního letu, který pozoruje pole pod sebou. Některá úrodná, jiná ležící ladem a plná možností. A další holá, s vrstvičkou ornice maskující skálu vespod.

Jenže která jsou která?

Četl, přemýšlel a snažil se provrtat těmi útržkovitými informacemi až na samé dno. Přemítal o těch životech i o rozhodnutích svého předchůdce.

Po celá léta, po desítky let, kdy vedl oddělení vražd Sûreté du Québec, bylo náplní jeho práce pátrání po informacích. Sbíral důkazy. Procházel fakta a zpytoval pocity. Pronásledoval a zatýkal. Řídil se svým úsudkem, ale nesoudil. To nikdy.

Jenže teď byl zároveň soudcem i porotou. Měl první i poslední slovo.

Bez velkého překvapení si uvědomil, že mu ta role vyhovuje. Dokonce se mu líbí. Ta moc, ano. Byl k sobě natolik upřímný, aby si to přiznal. Ovšem nejvíc na své současné pozici oceňoval, že nemusí jen reagovat na přítomnost, ale že formuje budoucnost.

A ta mu ležela u nohou.

Gamache se pohodlně opřel a přehodil nohu přes nohu. Bylo už po půlnoci, ale ještě se necítil unavený. Na stole mu ležel šálek čaje se dvěma čokoládovými sušenkami. Nesnědenými.

Závěsy zavlály, pootevřeným oknem jeho pracovny dovnitř pronikl závan studeného vzduchu a on věděl, že kdyby ty závěsy roztáhl a rozsvítil na verandě, uviděl by, jak ve světle lampy poletuje první letošní sníh a měkce dopadá na střechy vesničky Three Pines.

Květinové záhony pokryje lehkým popraškem a v tenké vrstvičce zůstane ležet i na autech, verandách a na lavičce uprostřed návsi. Pomalu, tiše se bude snášet na les, hory i do říčky Bella Bella, která jim tekla za domy.

Byl začátek listopadu a ten sníh přišel i na quebecké poměry brzy. Šlo jen o předzvěst, první ochutnávku. Ještě ho nebylo dost, aby si v něm děti mohly hrát.

Armand ale věděl, že na sebe nenechá dlouho čekat. Přijde brzy a šedivý listopad se promění v zářivou, třpytivou pohádkovou zemi lyžování, bruslení, koulovaček, sněhuláků, sněhových pevností a andělíčků obtisknutých do nadílky spadlé z nebe.

Teď však děti i jejich rodiče spali. Všichni v té malé quebecké vesničce spali, zatímco sníh padal a Armand Gamache přemítal o mladých životech, které mu ležely u nohou.

Otevřenými dveřmi pracovny viděl obývací pokoj domku, který sdílel se svou ženou Reine-Marie.

Po podlaze z širokých borových fošen tam byly roztroušené orientální koberečky, po jedné straně rozměrného kamenného krbu stála pohovka a na opačné straně dvě vybledlá křesla. Na odkládacích stolcích se vršily knihy a časopisy. Lampy, které plnily místnost příjemnou teplou září, osvětlovaly stěny lemované policemi plnými knih. Byl to útulný pokoj.

Gamache vstal, protáhl se a vešel do něj s ovčákem Henrim v patách. Prohrábl oheň a posadil se do jednoho z křesel. Ještě nebyl se svou prací u konce. Potřeboval přemýšlet.

Rozhodl se skoro u všech složek. Kromě té jediné.

Když ji poprvé uviděl a přečetl si její obsah, odložil ji stranou na hromádku zamítnutých. S červeným puntíkem svého předchůdce souhlasil.

Jenže něco v něm nepřestávalo hlodat a on se k té složce stále vracel. Četl ji znovu a znovu. Snažil se přijít na to, proč ho mezi všemi ostatními právě tahle složka, právě tahle mladá žena tak znepokojuje.

Desky si přinesl s sebou a teď je otevřel. Znovu.

Díval se na něj obličej. Arogantní, vyzývavý. Bledý. Vlasy černé jako uhel, místy vyholené, jinde zas natužené do trčících ostnů. Nos, obočí a tváře jí zdobil typický piercing.

Tvrdila, že ovládá latinu a starou řečtinu, přestože sotva prolezla střední školou, a pokud mohl soudit, v posledních několika letech nedělala nic.

Ten červený puntík si zasloužila.

Tak proč se k tomu pořád vrací? K ní? Nešlo o její vzhled. Věděl dost, aby dokázal nahlédnout za něj.

Šlo o její jméno? Amelia?

Ano, pomyslel si, to by mohlo být ono. Jmenovala se stejně jako jeho matka, kterou pojmenovali po slavné letkyni, jež se ztratila a zmizela ze světa.

Amelia.

A přece když tu složku držel, nijak ho to uvnitř nehřálo. Vlastně cítil neurčitý odpor.

Nakonec si Gamache sundal brýle na čtení, protřel si oči a vzal Henriho ven na poslední večerní procházku prvním sněhem.

Potom už vyšli do patra a oba zalezli do pelechu.

Druhý den ráno pozvala Reine-Marie manžela na snídani do bistra. Henri šel s nimi, a zatímco usrkávali ze širokých šálků café au lait a čekali na míchaná vajíčka se sýrem Brie, tiše ležel pod stolem.

V krbech na obou koncích dlouhého lokálu s trámovým stropem vesele plápolal oheň, hovor se mísil s vůní kouře ze dřeva a ozývalo se známé dusání, jak si místní ve vchodu oklepávali boty.

Sněžení v noci ustalo a nechalo po sobě jen tenký poprašek, který sotva zakrýval spadané listy. Jako by se ocitli v mezisvětě. Nebyl ani podzim, ani zima. Vesnice ležela mezi zalesněnými kopci, které jako by ji chránily před nepřátelským světem, a samy přitom působily nepřátelsky. Nebo přinejmenším nehostinně. Byl to kostlivý les. Větve stromů, šedivé a holé, se vzpínaly k obloze, jako by žadonily o milost, o níž věděly, že ji stejně nedostanou.

Přímo na návsi však stály tři vysoké borovice, po kterých vesnice dostala jméno. Silné, rovné a plné života. Stálezelené. Nesmrtelné. Ukazovaly k nebi a vyzývaly ho, ať předvede to nejhorší, co umí. K čemuž se nebe ostatně chystalo.

To nejhorší mělo ještě přijít, ale zároveň i to nejlepší. Blížila se doba sněžných andělíčků.

„Voilà,“ řekl Olivier, když jim na stůl pokládal košíček mandlových croissantů. „To máte, než bude snídaně.“

Z košíčku visela cenovka. I z lustru nad jejich hlavami. A z ušáků, v nichž seděli. Všechno v Olivierově bistru bylo na prodej. Včetně jeho přítele Gabriho, jak jim už víckrát důvěrně svěřil.

„Za pytlík bonbonů je váš,“ nabízel Olivier hostům, když se Gabri objevil ve své volánkové zástěře.

„Takhle mě dostal,“ přiznával Gabri, zatímco si uhlazoval zástěru, o níž všichni věděli, že ji nosí jen proto, aby Oliviera namíchl. „Na pytlík lékořicové směsi.“

Když zůstali sami, přisunul Armand ke své ženě složku.

„Prosím tě, mohla by sis to přečíst?“

„Samozřejmě,“ odpověděla a nasadila si brýle. „Nějaké potíže?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Tak proč…?“ Ukázala na desky.

Případy s ní probíral často, před svým předčasným odchodem od Sûreté. Ještě mu nebylo šedesát a po pravdě šlo spíš o ústup z bojiště než o odchod na penzi. Stáhl se do téhle vesničky za hřebeny hor, aby se tu dal zase do pořádku.

Sledoval ji přes okraj šálku s voňavou silnou kávou. Držel ho v obou rukou a Reine-Marie zaznamenala, že už se mu netřesou, nebo aspoň ne často. Průběžně to kontrolovala, jen pro jistotu.

A hluboká jizva u jeho spánku nebyla zase až tak hluboká. Nebo ji možná jen vyplnil zvyk a úleva.

Občas stále ještě kulhal, když se moc unavil, ale kromě toho a té jizvy na něm nebyly po tom, co se stalo, patrné skoro žádné stopy. Ona ale nic z toho nepotřebovala. Na takovou věc se nedá zapomenout.

Málem o něj přišla.

Ale nestalo se, místo toho se nakonec ocitli tady. Ve vesničce, která dokázala působit přívětivě i v tom nejpošmournějším dni.

Reine-Marie věděla, už když koupili dům a vybalili si věci, že přijde čas, kdy se Armand bude chtít vrátit do práce. Jedinou otázkou bylo, co dál. Co se vrchní inspektor Armand Gamache, šéf nejúspěšnějšího oddělení vražd v zemi, rozhodne dělat?

Dostal spoustu nabídek. Pracovnu měli plnou obálek s označením „Důvěrné“. Absolvoval množství schůzek s nejrůznějšími lidmi. Od šéfů předních korporací přes politické strany, které toužily, aby jim vedl kancelář, po policejní organizace, státní i mezinárodní. Před jejich domkem s palubkovým obložením parkovaly nenápadné vozy a na dveře jim klepali střízlivě oblečení muži i ženy, kteří pak vysedávali u nich v obývacím pokoji a probírali, „co dál“.

Armand je zdvořile vyslechl, často jim nabídl oběd nebo večeři a nocleh, pokud bylo už pozdě, ale svoje plány nikdy neprozradil.

Reine-Marie si pro sebe našla práci snů. Poté co opustila místo vedoucí knihovnice v Bibliothèque et Archives nationales du Québec, začala pracovat jako dobrovolnice pro místní historickou společnost, kde se věnovala pořádání sbírek – nesourodé změti darovaných předmětů, které organizace za léta nashromáždila.

Tuhle pozici by její bývalí kolegové nepochybně vnímali jako výrazný sestup na kariérním žebříčku, ovšem Reine-Marie žádný kariérní žebříček nezajímal. Dostala se tam, kde chtěla být. Už žádný postup. Zastavila se. Reine-Marie ve Three Pines našla domov. Našla domov v Armandovi. A teď objevila i svůj intelektuální domov ve zkoumání bohaté a neuspořádané sbírky dokumentů, nábytku, oblečení a nejrůznějších kuriozit odkázaných oblastnímu muzeu.

Když probírala krabici za krabicí, připadal Reine-Marie Gamachové každý den jako Vánoce.

A pak, po dlouhých společných diskusích, se Armand rozhodl, jaký bude jeho další krok.

V následujících týdnech pak Reine-Marie hloubala nad hromadami dopisů a starých dokumentů, kdežto Armand pročítal své staré složky a procházel utajené zprávy, nákresy, životopisy. Sedávali naproti sobě v pohodlném obývacím pokoji, a zatímco v krbu praskal oheň, na sporáku překapávala káva a podzim pomalu přecházel do zimy, probírali se každý svými krabicemi.

Jenže zatímco ona svůj svět otevírala, on dělal pravý opak. Armand ubíral, ořezával, ohlazoval, odstraňoval mrtvé dřevo, nepotřebné a nechtěné. Hnilobu. Dokud mu v rukou nezůstalo vybroušené ostří, vlastnoručně vyrobený oštěp. Potřeboval to. Nesmělo být pochyb, kdo tu velí a kdo má v rukou moc. Nebo jestli je ochoten ji využít.

Věděla, že už je skoro u konce, ale zdálo se, že se objevila jedna tenká překážka.

Dívali se na ni, jak na stole nevinně leží mezi drobky z croissantů.

Armand otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak je zase zavřel a podrážděně odfoukl.

„Něco mě na té složce rozčiluje a netuším, co to je.“

Reine-Marie desky zvedla a pustila se do čtení. Nepotřebovala moc času. Po několika minutách desky zase zavřela a položila na ně dlaň jako matka na hruď nemocného dítěte, když se potřebuje přesvědčit, že mu stále bije srdce.

„Je svéráz, to jí musím přiznat.“ Podívala se na červený puntík v rohu. „Vidím, že jsi ji vyřadil.“

Armand zvedl ruce ve váhavém gestu.

„Uvažuješ, že bys ji přijal?“ zeptala se. „I kdyby byla pravda, že ovládá latinu a starou řečtinu, v práci jí to moc platné nebude. Jsou to mrtvé jazyky. A dost možná i lže.“

„To je pravda,“ připustil. „Ale kdyby někdo chtěl lhát, proč by si vymýšlel zrovna něco takového? Přijde mi to jako docela divná lež.“

„Nehodí se na to,“ pokračovala Reine-Marie. „Známky na střední škole měla příšerné. Vím, že je těžké si vybrat, ale určitě tam jsou jiní uchazeči, co si to místo zaslouží víc.“

Dorazila jejich snídaně a Armand odložil desky na borovou podlahu vedle Henriho.

„Nedokážu říct, kolikrát jsem ten puntík změnil,“ prozradil s úsměvem. „Červený, zelený. Zelený, červený.“

Reine-Marie si na vidličku nabrala vláčná míchaná vajíčka. Z talíře se táhlo dlouhé tenké vlákno rozpuštěného sýra a ona pobaveně zvedla vidličku nad hlavu, aby viděla, jak daleko se sýrová nitka dokáže ještě natáhnout, než se přetrhne.

Zjevně víc, než měřila její paže.

Armand s úsměvem potřásl hlavou a přetrhl ji prsty.

„Prosím, madame. Osvobodil jsem vás.“

„Ze zajetí sýra,“ opáčila. „Ó děkuji vám, chrabrý rytíři, ale obávám se, že mě k němu váže mnohem hlubší pouto.“

Zasmál se.

„Myslíš, že je to kvůli jejímu jménu?“ nadhodila Reine-Marie. Takovou nerozhodnost u manžela viděla jen zřídka, ačkoli věděla, že svá rozhodnutí nebere na lehkou váhu. Ovlivňovala lidi po zbytek jejich života.

„Amelia?“ zeptal se a svraštil obočí. „Taky mě to napadlo, ale připadalo by mi to z mé strany jako strašně přehnaná reakce, nemyslíš? Máma mi umřela skoro před padesáti lety. Už jsem potkal i jiné Amelie –“

„Moc ne.“

„Non, c’est vrai. Ale nějaké ano. A i když mi to jméno mámu vždycky připomene, vlastně jsem o ní jako o Amelii nikdy neuvažoval. Pro mě byla vždycky maminka.“

Samozřejmě měl pravdu a nezdálo se, že by mu jako dospělému mužskému bylo trapné takové slovo používat. Věděla, že prostě jen vypráví o době, kdy svou matku a otce viděl naposledy. Bylo mu devět a oni nebyli Amelia a Honoré, ale prostě jen máma a táta. Jeli k přátelům na večeři a čekal, že se vrátí, aby mu dali pusu na dobrou noc.

„Mohlo by to být tím jménem,“ připustil Armand.

„Ale pochybuješ o tom. Myslíš si, že jde o něco jiného.“

„Panebože,“ vydechl Olivier, když se za nimi přišel podívat a vyhlédl z okna. „Myslím, že na to ještě nejsem připravený.“

„My taky ne,“ přiznala Reine-Marie, když sledovala jeho pohled k bílé, zasněžené návsi. „Člověk by řekl, že je, ale vždycky ho nepříjemně překvapí.“

„A přichází dřív a dřív,“ dodal Armand.

„Přesně tak. A připadá mi, že je čím dál drsnější,“ připojil se Olivier.

„Ale stejně má svůj půvab,“ vydechl Armand.

Olivier ho zpražil pohledem. „Půvab? To měl být vtip?“

„Ne, je krásná. Ale samozřejmě se umí zprotivit, když se drží moc dlouho,“ opáčil Armand.

„To mi povídej,“ ucedil Olivier.

„Omrzí se,“ dodala Reine-Marie.

„Omrzí se?“ zopakoval po ní Olivier.

„Ale mít ty správné pneumatiky pomáhá,“ dodala.

Olivier položil prázdný košíček od croissantů zpátky na stůl. „O čem to tady proboha mluvíte?“

„Samozřejmě o zimě,“ odpověděla Reine-Marie. „O prvním sněhu.“

„O čem jsi mluvil ty?“ zeptal se Armand.

„O Ruth,“ opáčil Olivier a ukázal z okna na starou ženu o holi a s husou pod paží, která se blížila k bistru. Stará, studená a protivná.

Vešla dovnitř a rozhlédla se po lokálu.

„Máš pravdu,“ prohlásil Olivier, „správné pneumatiky by to vyřešily.“

„Buzíku,“ zamumlala Ruth, když se probelhala kolem nich.

„Ježibabo,“ utrousil Olivier, zatímco sledoval, jak se stará básnířka usazuje na svoje oblíbené místo u krbu. Otevřela peřináč, který využívali jako odkládací stolek, a vyndala z něj hrst papírů.

„Pomáhá mi roztřídit ty věci, co jsme našli při rekonstrukci za obložením,“ vysvětlil Olivier. „Pamatujete?“

Armand přikývl. Když před lety Olivier a jeho partner Gabri přebudovávali bývalé železářství na bistro, museli kvůli modernizaci rozvodů vody i elektřiny sundat obložení stěn a za ním našli spoustu věcí. Mumifikované veverky, oblečení, ale z větší části šlo o nejrůznější papíry. Noviny, časopisy, reklamní letáky, katalogy použité místo izolace, jako by slova dokázala někomu udržet zimu od těla.

Jenže proti quebecké zimě už lidé v průběhu času vrhali dost plamenných slov, ale žádná z nich sníh zadržet nesvedla.

V tom zmatku, který při renovaci panoval, prostě papíry hodili do starého peřináče a zapomněli na ně, borová truhla celá léta stála před krbem neotevřená. Za tu dobu se na ní vystřídala řada uvelebených nohou a bezpočet sklenic s vínem, café au lait, talířů s místními sýry, paštikou a bagetami, než před několika měsíci znovu objevili ty papíry.

„Pochybuju, že tam je něco cenného,“ podotkl Olivier, když se od Ruth, které naservíroval její obvyklou snídani sestávající z irské kávy a slaniny, vrátil ke stolu Gamachových.

„Jak vůbec může být ještě naživu? Z čeho žije?“ zeptala se Reine-Marie.

„Ze žluči,“ odpověděl Olivier. „Je zosobněná zloba a ta nikdy neumírá.“ Podíval se na Reine-Marie. „Asi bys jí nechtěla pomoct, viď?“

„No, kdo by nechtěl pracovat se zosobněnou zlobou?“ opáčila.

„Sama víš, že jakmile do sebe naleje pár panáků, už je prostě jen jedovatá,“ pokračoval Olivier. „Prosím, prosím. Ruth trvalo dva měsíce, než v té hromadě postoupila o centimetr. Potíž je, že ona to jen nepřelétne pohledem, ale úplně všechno čte. Včera strávila celý den na jednom čísle National Geographic z roku 1920.“

„Byla bych na tom stejně, mon beau,“ ujistila ho Reine-Marie. „Ale víš co? Jestli s tím Ruth bude souhlasit, ráda jí pomůžu.“

Po snídani přisedla k Ruth na pohovku, začala se probírat obsahem peřináče a Armand s Henrim zamířili domů.

„Armande!“ křikl za ním Olivier, a když se Gamache otočil, uviděl ve dveřích bistra Oliviera, jak na něj něčím mává.

Byla to jeho složka.

Armand si pro ni doběhl.

„Četl jsi to?“ zeptal se. Jeho hlas zněl právě tak ostře, aby Olivier zaváhal.

„Non.“

Ale jeho upřený pohled Olivier nevydržel.

„Možná. No dobře, jen jsem do toho nakoukl. Viděl jsem její fotku. A jméno. A možná i něco o ní.“

„Merci,“ poděkoval Armand, vzal si od něj desky a obrátil se k odchodu.

Cestou domů Armand přemýšlel, proč na Oliviera tak vyjel. Na deskách byl sice nápis „Důvěrné“, ale Reine-Marie to ukázal a po pravdě nešlo o žádné státní tajemství. A kdo by nebyl v pokušení nakouknout do papírů označených jako důvěrné?

Jestli bylo o Olivierovi něco známo, tak to, že vůči pokušení rozhodně není imunní.

Gamache také přemítal, proč tam ty desky vlastně nechal. Doopravdy na ně zapomněl?

Byla to chyba, nebo to udělal záměrně?

Brzy odpoledne začalo opět sněžit. Přes hory to sem přiválo sněhové mraky, které se teď točily uvězněné mezi nimi a měnily Three Pines v malebné sněžítko.

Reine-Marie zavolala, že zůstane na oběd v bistru. K přebírání pokladů z peřináče se připojily i Clara s Myrnou a chystaly se celé odpoledne strávit jídlem a čtením.

Armandovi to znělo naprosto skvěle, tak se rozhodl, že totéž udělá i sám doma.

V krbu v obývacím pokoji postrčil právě přiložené březové poleno a sledoval, jak kůra chytá plamenem, jak se kroutí a praská. Pak se usadil na pohovku se sendvičem, knížkou a Henrim stočeným vedle sebe.

Armandovy oči ale dál zabíhaly k pracovně, zaplněné netrpělivými mladými muži a ženami, jež na něj odtamtud bok po boku hleděli. Čekali, až starý muž rozhodne, co s nimi bude, stejně jako starci rozhodovali o osudech mladých už celá tisíciletí.

Nebyl starý, ačkoli věděl, že jim by tak připadal. Jako věkovitý kmet, protože tak mládež člověka těšně před šedesátkou obvykle vnímá. Postavu měl vysokou přes sto osmdesát centimetrů a spíš robustní než obtloustlou, nebo se o tom aspoň sám sebe snažil přesvědčit. Ve vlasech, které se mu za ušima maličko kroutily, mu nad hnědou už převládala šedivá, a zatímco dřív nosil knírek nebo občas i plnovous, teď si tváře holil dohladka a rysy svého obličeje vystavoval pohledům všech. Byl to obličej zbrázděný vráskami, ale kdyby se někdo vydal po jejich stopách, většina těch rýh vedla ke štěstí. Ke grimasám, které člověk dělá při smíchu nebo úsměvu, anebo když potichu sedí a užívá si dne.

Některé z nich ale vedly jinam. Do divočiny, kde se staly strašné věci. Některé z jeho vrásek vedly k nelidským, odporným událostem. K neslýchaným, příšerným věcem.

Z nichž některé udělal i on sám.

Rýhy v obličeji představovaly souřadnice jeho života.

Ti mladí muži a ženy by si všimli také hluboké jizvy na jeho spánku. Prozradila by jim, jak blízko byl ke smrti, ale ti nejlepší z nich by neviděli jen zranění, ale také uzdravování. Hluboko v jeho očích, za tou jizvou, bolestí a vším štěstím by našli něco nečekaného.

Laskavost.

A kdyby někdo zmapoval i jejich obličej, možná by našel laskavost také v nich.

Tu totiž Gamache hledal v těch složkách a fotografiích.

Chytrý a pohotový může být kdekdo. Učit můžete každého.

Ale ne každý je laskavý.

Armand Gamache se podíval do pracovny na shromážděné mladé muže a ženy, kteří tam na něj čekali.

Znal jejich obličeje, nebo přinejmenším jejich fotografie. Znal jejich minulost, nebo alespoň to, co o ní byli ochotní říct. Věděl, kam chodili do školy, jaké měli známky, co je zajímá.

A v tom hloučku zahlédl Amelii. Čekala s ostatními.

Srdce mu zaškobrtlo. Vstal.

Amelia Choquetová.

V tu chvíli pochopil, proč na ni tak zareagoval. Proč ji nechal v bistru a proč se pro ni vrátil.

Proč to tak intenzivně prožíval.

Ukázal její složku Reine-Marie v naději, že mu dá požehnání, po kterém tak prahl. Požehnání udělat, co mu velel zdravý rozum. Odmítnout ji. Obrátit se k ní zády. Odejít, když ještě může.

A teď věděl proč.

Na pohovce chrápal a slintal Henri, v krbu praskal oheň a na okenní tabulky tiše poťukával sníh.

Tu bouřlivou reakci v něm nevyvolalo její křestní jméno, ale příjmení.

Choquetová.

Bylo neobvyklé, ale ne zcela mimořádné. Normálně se psalo Choquettová.

Přešel do pracovny, z podlahy sebral složku a otevřel ji. Přelétl pohledem zoufale útržkovité informace. Pak ji třesoucí se rukou zase zavřel.

Podíval se do ohně a na okamžik uvažoval, že ji tam přidá. Upustí ji do plamenů. Upálí ji jako čarodějnici.

Místo toho sešel dolů do sklepa.

Tam odemkl zadní místnost, kde uchovával složky svých starých případů. A v nejzazším koutě té zadní místnosti odemkl malou bedničku.

A tam ji našel.

Potvrdil si to.

Choquet.

Logika mu napovídala, že se může mýlit. Nakonec, jaká byla pravděpodobnost? Ale v srdci věděl, že má pravdu.

Se ztěžklýma nohama se vrátil po schodech nahoru, pak se postavil k oknu a zahleděl se do padajícího sněhu.

Děti ve spěšně vybalených kombinézách ještě vonících po cedrovém dřevě běhaly po návsi, honily se a navzájem se srážely do měkké nadílky. Do každého v dohledu se strefovaly sněhovými koulemi. Stavěly sněhuláky. Výskaly, pištěly a smály se.

Vešel do pracovny a dalších několik hodin dohledával informace. A když se Reine-Marie vrátila, uvítal ji s velkou skotskou a novinkami.

Musí jet do Gaspé.

„Do Gaspé?“ ujišťovala se, jestli slyšela správně. Byla to poslední věc, kterou by od něj čekala. Kdyby řekl, že musí na záchod, do obchodu, dokonce i do Montrealu na nějakou schůzku…, ale na poloostrov Gaspé? Stovky kilometrů daleko, až na hranice Quebeku, tam, kde se pevná země stýká se slanou vodou?

„Jedeš za ním?“

Když přikývl, prohlásila: „Tak jedu s tebou.“

Vrátil se do pracovny. Tabulkovými okny viděl unavené děti, jak jedno po druhém padají po zádech do sněhu a mávají v něm rukama a nohama.

Pak vstaly a začaly se trousit se domů, obličeje sešklebené, jak jim tající sníh stékal za krk a dolů po zádech. Lepil se jim na palčáky a zadek čepic. Obličeje měli jasně červené a z nosů jim teklo.

Za sebou ve sněhu nechávali andělíčky.

V pracovně se Armand zhluboka nadechl a mírně se třesoucí rukou změnil puntík na Ameliině složce. Na zelený.

Dvě

Michel Brébeuf zdálky viděl, jak se po silnici vedoucí po útesech blíží auto. Nejdřív ho sledoval dalekohledem a pak jen očima. Výhled mu nic nezakrývalo. Žádný strom ani dům.

Vítr odral zemi až na samou podstatu, zůstala jen tuhá tráva a skála. Ohlazená jako relaxační oblázky. V létě zaplavovaná turisty a sezonními obyvateli, kteří sem jezdí kvůli drsné kráse kraje a opouštějí ho před příchodem sněhu. Jen málo lidí obdivovalo krásy, které mohlo Gaspé nabídnout po zbytek roku.

Drželi se poloostrova, protože netoužili odejít, nebo neměli kam.

Michel Brébeuf byl mezi těmi druhými.

Auto zpomalilo a pak k jeho překvapení zastavilo na nezpevněné krajnici místní hlavní silnice u začátku jeho příjezdové cesty.

Byla pravda, že měl obzvlášť nádherný výhled na záliv a Percé Rock, majestátní skalisko trčící z moře, ale pro fotografování by se našla i lepší a bezpečnější místa.

Brébeuf popadl dalekohled ležící na parapetu a namířil ho na auto. Bylo z půjčovny, to poznal podle poznávací značky. Seděli v něm dva lidé. Muž a žena. Běloši. Ve středním věku, možná něco po padesátce.

Dobře zajištění, ale nepředváděli se s tím.

Do obličeje jim neviděl, ale rychle, instinktivně vyhodnotil situaci podle toho, jaké auto a oblečení si zvolili.

Pak se muž na sedadle řidiče otočil, aby něco řekl ženě vedle sebe.

A Michel Brébeuf pomalu spustil dalekohled. Zahleděl se na moře.

Sníh, který zasypal střední Québec, dorazil na poloostrov Gaspé předchozího dne v podobě silného deště, jaký byl tady na pobřeží v listopadu běžný. Kdyby bylo možné nějak vyjádřit zármutek, vypadal by jako listopadový lijavec.

Ovšem pak přešel, stejně jako zármutek, a nový den začal zářivě s téměř dokonale čistou modrou oblohou. Jen oceán se ještě neuklidnil. Vlny pěnily, lámaly se o kameny na břehu a dál v zálivu se osamoceně tyčila velkolepá skála Percé Rock, na niž dorážel Atlantik.

Než odvrátil pohled od moře, dvojice návštěvníků stačila odbočit na jeho příjezdovou cestu a dojet skoro až k domu. Zatímco se díval, vystoupili z vozu. A zůstali u něj stát. Muž byl otočený zády a hleděl na moře. Na obrovské skalisko, v němž voda vymlela obrovskou díru.

Žena došla k němu a vzala ho za ruku. Pak společně vykročili, aby překonali těch posledních pár metrů k domu. Pomalu. Zdálo se, že se jim nechce ho vidět úplně stejně, jako on nestál o ně.

Srdce mu teď prudce bušilo, až přemýšlel, jestli se nesesune mrtvý k zemi dřív, než dvojice dojde na verandu.

Doufal, že ano.

Očima, vycvičenýma, aby si takových věcí všímaly, sjel k Armandovým rukám. Žádná zbraň. Pak k jeho kabátu. Nevidí tam v podpaží nějakou vybouleninu? Ale přece ho sem nepřijel zabít. Kdyby to měl v úmyslu, udělal by to už dřív. A ne před Reine-Marie.

Byla by to soukromá poprava. Taková, jakou Michel v hloubi duše očekával už celá léta.

Co ale nečekal, byla společenská návštěva.

* * *

Poté co se ujistila, že se nebude prolévat krev, vešla Reine-Marie dovnitř a nechala Armanda s Michelem na verandě, zachumlané do svetrů a bund. Seděli na cedrových křesílkách, zešedlých působením času a živlů. Stejně jako oni sami.

„Proč jsi tady, Armande?“

„Odešel jsem od Sûreté. Jsem teď na penzi.“

„Oui, slyšel jsem.“

Brébeuf se podíval na muže, který kdysi býval jeho nejlepším kamarádem, svědkem na jeho svatbě, důvěrníkem, kolegou a váženým podřízeným. Věřil Armandovi a Armand věřil jemu.

Michel oprávněně. Armand ne.

Armand se zahleděl do dálky na mohutné skalisko s vymletým středem, na němž neúnavné moře pracovalo celé věky, dokud se z něj nestala kamenná obruč. Bez srdce.

Obrátil se k Michelu Brébeufovi. Ke kmotrovi své dcery. Stejně jako on byl kmotrem Michelova prvorozeného dítěte.

Jak často takhle sedávali jeden vedle druhého, ještě jako inspektoři, a probírali případ? A pak proti sobě, když Michelova hvězda stoupala a ta Armandova slábla? V práci se z nich stali šéf a podřízený, ale ve vnějším světě zůstali nejlepšími kamarády.

Dokud…

„Celou cestu jsem přemýšlel,“ začal Armand.

„O tom, co se stalo?“

„Ne, o Velké čínské zdi.“

Michel se zasmál, bezděky a upřímně, a po krátký život toho smíchu bylo všechno zlé zapomenuto.

Jenže pak ten smích odumřel a Michel začal znovu přemýšlet, jestli ho sem Armand nepřijel zabít.

„O Velké čínské zdi? Vážně?“

Michel se snažil dát najevo nezájem, nebo dokonce podráždění. Jsou to jen další Gamachovy intelektuální pindy. Jenže ať už Armand vykládal jakékoli nesmysly, pravdou bylo, že v Brébeufovi vzbudil zvědavost.

„Hmmm,“ opáčil Armand a vrásky kolem úst se mu prohloubily. Známka sotva znatelného úsměvu. „Možná jsem byl v letadle jediný, kdo o ní přemýšlel.“

Brébeuf by se radši propadl, než aby se zeptal, proč zrovna Velká čínská zeď.

„Proč?“

„Víš, trvalo stovky let, než ji postavili,“ odpověděl Armand. „Začali ji stavět dvě stě let před Kristem nebo tak nějak. Je to skoro neuvěřitelný výkon. Vede přes hory a rokle, je dlouhá tisíce kilometrů. A nesplácali ji jen tak dohromady. Dali si záležet, aby byla jak bytelná, tak krásná. Jako opevnění držela stovky let Čínu v bezpečí. Nájezdníci se přes ni nedostali. Je to naprosto úžasná stavba.“

„To jsem slyšel.“

„Ale nakonec v šestnáctém století, víc než půldruhého tisíciletí po tom, co ji začali stavět, Mandžuové Velkou zeď překonali. Víš, jak to dokázali?“

„Myslím, že se mi to právě chystáš říct.“

Nátěr únavy a nudy ale oprýskal, a ani Michel nedokázal ze svého hlasu vyhnat zvědavost. Nejen proto, že chtěl slyšet o Velké čínské zdi, o níž za celý svůj život neuvažoval ani minutu, ale protože se chtěl dozvědět, proč o ní přemýšlel Armand.

„Na budování zdi i její obranu padly miliony životů. Náklady za její stavbu a údržbu zruinovaly celé dynastie,“ mluvil dál Gamache s pohledem upřeným na moře. Na tváři cítil osvěžující slaný vzduch.

„Když ji po všech těch staletích nepřítel konečně prolomil,“ pokračoval, „nebylo to kvůli lepší palebné síle nebo proto, že by Mandžuové měli lepší válečníky či stratégy. Neměli. Mandžuové se dostali přes Velkou zeď a dobyli Peking proto, že jim někdo otevřel bránu. Zevnitř. Takhle jednoduché to bylo. Jeden generál, zrádce, je pustil dovnitř a říše padla.“

Kolem sebe měli všechen čerstvý vzduch světa, ale Michel Brébeuf stejně nemohl dýchat. Armandova slova, jejich význam, mu ucpala všechny trubice.

Armand tam seděl, zjevně nekonečně trpělivý, a čekal. Dokud se Michel buď nevzpamatuje, nebo neomdlí. Neublížil by svému bývalému kamarádovi, aspoň ne v tu chvíli, ale ani by mu nepomohl.

Po několika minutách Michel našel ztracený hlas. „A nepřátelé člověka budou domácí jeho, co, Armande?“

„Pochybuju, že by Mandžuové citovali bibli, ale zdá se, že to platí univerzálně. Zrada.“

„To jsi jel takovou dálku, aby sis ze mě utahoval?“

„Non.“

„Tak co chceš?“

„Chci, abys pro mě pracoval.“

Ta slova byla tak absurdní, že jim Brébeuf vůbec nerozuměl. Zůstal na Gamache nechápavě zírat a ani se to nepokoušel zastřít.

„Co? Kde?“ zeptal se nakonec.

Přestože oba věděli, že ta pravá otázka zní: proč.

„Právě jsem nastoupil na místo velitele akademie Sûreté,“ vysvětlil Armand. „Nový semestr začíná hned po Vánocích. Rád bych, aby ses stal jedním z vyučujících.“

Brébeuf na Armanda dál třeštil oči. Snažil se pobrat, co právě slyšel.

Nešlo jen o prostou nabídku práce, a měl podezření, že to nebyla ani nabídka smíru. Na to mezi nimi stálo moc války a moc škod. Zatím.

Šlo o něco jiného.

„Proč?“

Armand neodpověděl. Místo toho se Brébeufovi jen díval do očí, dokud je Michel nesklopil. Pak Gamache obrátil pohled zpátky k moři. K nekonečnému oceánu a mohutnému skalisku omílanému vlnami.

„Jak můžeš vědět, že mi můžeš věřit?“ zeptal se Michel Armandova profilu.

„Nemůžu,“ odpověděl Armand.

„Nevíš to, nebo mi nevěříš?“

V tu chvíli se Armand otočil a vyslal k Michelovi pohled, jaký u něj nikdy neviděl. Nebyla v něm nenávist. Ne tak docela. A nebylo tam ani opovržení. Ale blížilo se mu to.

Byl to vědoucí pohled. Gamache ho viděl takového, jaký byl.

Slaboch. Stejný jako ta skála v dálce. Vymletý časem a povětřím. Vydrolený, dutý. Děravý.

„Otevřel jsi bránu, Micheli. Mohl jsi to zarazit, ale neudělals to. Když na dveře zabušila zkaženost, tys ji pustil dovnitř. Zradil jsi všechny, co ti věřili. Změnil jsi Sûreté ze silného statečného sboru v žumpu. Stálo to spoustu životů a trvalo spoustu let, než se ji podařilo vyčistit.“

„Tak proč mě zveš zpátky?“

Armand vstal a Brébeuf se zvedl s ním.

„Slabina Velké zdi nebyla v konstrukci, ale v lidech,“ odpověděl Gamache. „Síla nebo slabost čehokoli je vždycky především v lidech. Včetně Sûreté. A všechno to začíná na akademii.“

Brébeuf přikývl. „D’accord. Souhlasím. Ale ještě jednou, proč já? Nebojíš se, že bych je mohl nakazit?“

Zkoumavě se na Gamache zahleděl. Pak se usmál.

„Nebo tam ta nákaza už je, Armande? O to jde, že? Jel jsi takovou dálku, protože chceš protijed? Proto mě potřebuješ? Jsem antivirus. Silnější infekce, která má posloužit k vyléčení choroby. To je nebezpečná hra, Armande.“

Gamache si ho přeměřil tvrdým pohledem a pak zašel dovnitř pro Reine-Marie.

Michel se k nim připojil až na příjezdové cestě. A sledoval, jak odjíždějí zpátky na letiště, aby mohli odletět domů.

Pak zašel dovnitř. Sám. Bez manželky, bez dětí. Bez vnoučat. Jen nádherný výhled na moře.

V letadle se Gamache díval dolů na zasněžená pole, lesy a jezera a přemýšlel, co to udělal.

Michel měl samozřejmě pravdu. Bylo to nebezpečné, ale nešlo o žádnou hru.

Co se stane, uvažoval, když se to vymkne kontrole a antibiotikum, virus, se nebezpečně rozbují?

Co to právě pustil dovnitř? Jakou bránu to otevřel?

Místo aby se hned po přistání rozjel zpátky do Three Pines, vypravil se Armand na komisařství Sûreté. Nejdřív ale vysadil Reine-Marie u dceřina bytu. Annie byla teď ve čtvrtém měsíci s prvním dítětem a začínalo to na ní být vidět.

„Půjdeš dál, tati?“ zeptala se ho ve dveřích. „Jean Guy přijde co nevidět.“

„Stavím se později,“ odpověděl a políbil ji na obě tváře.

„Nemusíš spěchat,“ zavolala na něj Reine-Marie a zavřela dveře.

Na komisařství ve výtahu stiskl Armand tlačítko nejvyššího poschodí a vyjel ke kanceláři vrchní komisařky.

„Armande,“ přivítala ho a vstala, aby mohla starého přítele obejmout. „Děkuju, že jste přišel.“

Vrchní komisařka ukázala na sedací soupravu a oba se posadili. Štíhlá elegantní Thérèse Brunelová se dala k policii až v celkem pokročilém věku, ale teď ve svých téměř sedmdesáti letech působila, jako by se pro vyšetřování zločinů narodila.

Rychle přeskočila svého učitele a kolegu, vrchního inspektora Gamache, a stoupala po žebříčku hodností, dokud už neměla kam stoupat. A tak se zabydlela v kanceláři v nejvyšším patře, nově vymalované v jemných pastelových barvách.

Obývala ji od doby, kdy předchozí vrchní komisař… co? „Skončil ve funkci“ nebyl zrovna nejvýstižnější výraz.

Když ji povýšili přes Gamache, oba věděli, že tu nešlo o kompetence, ale o vnitřní politiku Sûreté, ovšem stejně si hodnost udržela a kancelář i sbor vedla sebevědomě.

Armand jí podal svoje složky a díval se, jak čte. Vstal, oběma jim nalil pití, pak jí jednu sklenici podal a svou si odnesl k prosklené stěně.

Québec miloval a ten pohled ho nikdy nepřestával dojímat.

„Za tohle šeredně zaplatíme, Armande,“ řekla nakonec.

Zůstal, kde byl, ale otočil se k ní a uviděl, že se sice tváří vážně, dokonce přísně, ale žádnou výtku v jejím výrazu nezaznamenal. Prostě jen konstatovala fakta.

„Oui,“ přitakal a otočil se zpátky k oknu, zatímco ona se vrátila k papírům.

„Vidím, že jste vyměnil pár studentů,“ pokračovala. „To mě nepřekvapuje. Problém ale bude s pedagogickým sborem. Nahradil jste jich přinejmenším polovinu.“

To už se vrátil zpátky ke křeslu. Pak se posadil, svůj téměř nedotčený drink odložil na podtácek a přikývl. „Jenže jak by mohlo se stejnými lidmi ve vedení dojít k nějaké zásadní změně?“

„Já vám neoponuju ani se s vámi nehádám, ale jste připravený na to, jakou to bude mít odezvu? Ti lidi přijdou o penze a pojištění. A poníží je to.“

„Za to já nemůžu, udělali si to sami. A jestli se budou chtít soudit, mám důkazy.“ Nevypadal nijak znepokojeně, ale ani vítězně. Tohle byla poslední část tragédie. A měla v sobě žihadlo.

„Pochybuju, že by se soudili,“ opáčila, když odložila na hromádku poslední složku. „Ale bez boje taky neodejdou. Jen se to neodehraje veřejně nebo u soudu.“

„Uvidíme,“ odtušil a pohodlně se opřel. V obličeji měl vážný, odhodlaný výraz.

Sledoval, jak se obrací k poslednímu sloupečku složek. Ten patřil mužům a ženám, které plánoval přijmout na akademii jako nové učitele. Aby nahradili ty, které se chystal vyhodit.

Svůj seznam Thérèse ukázal vlastně jen ze zdvořilosti, protože vrchní komisařka Brunelová neměla nad akademií žádnou pravomoc. Akademie a Sûreté představovaly dva odlišné subjekty, v jistém smyslu je však spojovala sdílená víra v potřebu „Služby, jednoty, spravedlnosti“, což bylo motto Sûreté.

Ovšem předchozí velitel školy jí velel jen podle jména. Ve skutečnosti se klaněl, ohýbal a nakonec i zlomil pod požadavky předchozího velitele Sûreté, který si ze školy udělal svoje soukromé cvičiště.

Teď už však vrchní komisař Francoeur Sûreté nevelí. Vůbec není u policie. Ani na světě. O to se Gamache postaral.

A teď musí uklidit tu hromadu merde, kterou po sobě ten člověk zanechal.

Prvním krokem bylo zajistit autonomii, ale také navázat zdvořilou spolupráci se svým protějškem v Sûreté.

Velitel Gamache sledoval, jak se vrchní komisařka Brunelová prokousává hromádkou navrhovaných vyučujících, tu a tam si něco zapíše nebo zamumlá nějakou poznámku. Dokud nedospěla k poslední složce. Na tu jen vytřeštila oči, aniž by ji vůbec otevřela, pak zvedla pohled ke Gamachovi a upřeně se na něj zahleděla.

„To je vtip?“

„Ne.“

Podívala se zpátky, ale nahnědlých desek se nedotkla. Stačilo jí vidět jméno na nich.

Michel Brébeuf.

Když pak znovu zvedla hlavu, v obličeji se jí zračil vztek hraničící se zuřivostí.

„To je šílenství, Armande.“

 Tři

Serge Leduc čekal.

Byl připravený. Celé dopoledne mu bzučel iPhone textovými zprávami od kolegů, ostatních učitelů na akademii, které oznamovaly, že se je chystá navštívit nový velitel.

V osm ráno soudili, že to bude jen zdvořilostní návštěva. Armand Gamache se jde představit a možná je požádat o názor a radu.

Kolem deváté už se snesl lehký příkrov pochybností a zprávy začaly být opatrnější.

O jedenácté byl z proudu informací pouhý čůrek, ve složce doručených zpráv se jich profesoru Ledukovi objevovalo čím dál méně a ty, které přišly, byly strohé.

Ozval se vám Roland?

Ví někdo něco?

Slyším ho na chodbě.

Nakonec v poledne Ledukův telefon umlkl docela.

Seděl ve své velké kanceláři a díval se na řadu knih na stěně. O zbraních. O federálních a místních zákonech. O všeobecném právu i Napoleonově občanském zákoníku. Měl tam případové historie i tréninkové příručky. A ta část stěny, kterou nezabíraly učebnice, byla věnována citátům a starým grafikám zobrazujícím části mušket.

Malého, ale ramenatého, svalnatého Leduka, kterému teď bylo něco po čtyřicítce, přesunuli na akademii poté, co ho chytili s drogami ukradenými z důkazního skladu Sûreté.

Leduc měl tak trochu podezření, že to na něj vrchní komisař Francoeur nastražil. Ne že by byl neviňátko, Leduc celá léta ukrajoval z hromady zabavených drog a prodával je kartelům, ale přišlo mu podezřelé, že ho zničehonic chytili právě v době, kdy se uvolnilo místo ve velení policejní akademie.

Francoeur dal tehdy inspektoru Ledukovi na výběr. Buď se stane zástupcem velitele na akademii, nebo ho vyhodí.

K oportunistické politice Sûreté se Leduc stavěl pragmaticky. Jestli o to vrchní komisař stojí, tak budiž. V ničem by mu nepomohlo, kdyby si hýčkal nějakou zášť nebo bojoval s nevyhnutelným. Zvlášť proti Sylvainu Francoeurovi. To by bylo vyloženě nezdravé. Leduc sám dělal špinavou práci dost dlouho, aby pochopil, co tím vyhazovem Francoeur nejspíš myslí.

To se stalo před bezmála deseti lety a s jeho převelením nastal nový věk. Ačkoli pravděpodobně nešlo zrovna o dobu osvícenou.

Serge Leduc přetvořil akademii podle Francoeurových rozkazů. Vybral rekruty. Změnil osnovy. Pěstoval, cepoval a formoval mladé muže a ženy k určitému obrazu. K obrazu Serge Leduka.

Když nějaký rekrut odolával nebo vypadal, že by mohl klást nepříjemné otázky, dostalo se mu zvláštního zacházení, které u studenta zaručeně vyvolalo změnu přístupu.

Velitel akademie sice chabě protestoval, ale ve skutečnosti nijak zvlášť nebojoval. Byl mistr formálních prohlášení bez toho, že by nějaké uvedl v čin. Působivá figurka, pozůstatek minulosti, který v akademii uchovávali pro uklidnění znepokojených matek a otců, kteří přirozeně, ale mylně věřili, že nebezpečí, jež jejich dětem hrozí, je především fyzické povahy.

Velitel se svými šedými vlasy, vzpřímenými zády a sváteční uniformou při imatrikulaci, kdy se usmíval na dychtivé rekruty, nebo při promoci, kdy k němu vysílali samolibé, vědoucí úsměvy zase oni, budil důvěru. Zbytek času se krčil ve své kanceláři, děsil se telefonu, děsil se zaklepání na dveře, děsil se noci i svítání.

Teď byl pryč. I vrchní komisař Francoeur zmizel. Z akademie i z povrchu zemského.

A profesor Leduc čekal na zaklepání na dveře.

Nedělal si starosti. Byl Duke, vévoda. A tohle všechno patřilo jemu.

Armand Gamache kráčel dlouhou chodbou. Před několika lety strhli starou akademii, kterou sám navštěvoval, a školu přestěhovali na montrealský jižní břeh do téhle budovy ze skla, betonu a oceli.

Gamache sice choval úctu k tradicím a vážil si historie, ale nad ztrátou bývalé akademie netruchlil. Byly to jen cihly a malta. Nezáleželo na budově samotné, ale na tom, co se děje uvnitř.

Za Gamachem šli dva agenti Sûreté, které mu právě pro ten úkol osobně vybrala a zapůjčila Thérèse Brunelová.

Zastavil se u dveří. Posledních, které měl na seznamu. A bez váhání zaklepal.

Leduc to uslyšel a mimoděk sebou maličko škubl. Jak mu v tu chvíli došlo, ve skrytu duše nikdy nevěřil, že to zabušení někdy doopravdy přijde.

Ale stejně neměl obavy.

Vstal, otočil se zády ke dveřím, založil si ruce na široké hrudi a vyhlédl z okna sahajícího od podlahy ke stropu na hřiště dole, pokryté vrstvou neporušeného sněhu.

Gamache čekal.

Slyšel, jak se agenti za ním začínají neklidně ošívat. Skoro viděl, jak po sobě pokukují a vraští obočí.

Stejně však čekal, s velkýma rukama sepnutýma za zády. Nepotřeboval klepat znovu. Muž uvnitř to slyšel a teď s ním hrál hru. Ale byla to hra pro jednoho hráče.

Gamache odmítal tu hru hrát. Namísto toho využil čas k přemýšlení, jak to co nejlépe zahrnout do svých plánů.

Serge Leduc pro něj nepředstavoval problém, dokonce ani drobnou překážku. Po pravdě s ním vlastně počítal.

Leduc se díval z okna a čekal na další zaklepání. Ostřejší zabušení. Netrpělivé zabubnování na dveře. Jenže žádné nepřišlo.

Že by Gamache odešel?

Sylvain Francoeur vždycky tvrdil, že vrchní inspektor Gamache je slaboch, který to umí dobře maskovat tenkou slupkou často zaměňovanou za moudrost.

„Má talent jen na to, jak vzbudit v ostatních dojem, že má talent,“ opakoval často. „Čestný a odvážný Armand Gamache. Kecy. Víte, proč mě nenávidí? Protože vím, co je zač.“

Tou dobou už v sobě Francoeur většinou míval několik skotských a začal být upovídanější a agresivnější než obvykle. Jeho podřízení měli dost rozumu, aby se po třetím drinku omluvili a vypadli, ale Serge Leduc zůstával, nabuzený tou hrou na jestřába a holubici a také proto, že neměl kam jít.

Francoeur se v takových chvílích vždycky naklonil nad stůl a přes láhev balantýnky se díval na ty, co zůstali. Obličej měl prosycený krví a vztekem.

„Je to zbabělec. Slaboch, slaboch, slaboch. Nabírá lůzu, abyste věděli. Agenty, co nikdo jiný nechce. Ty lepší vyhazuje. Gamache si vybírá jenom odpad. A víte proč?“

Leduc věděl proč. Už to párkrát slyšel, ale jen proto, že ta slova vyšla v oparu zášti a skotské, neznamenalo to, že nejsou pravdivá.

„Protože nesnese konkurenci. Obklopuje se patolízaly a zkrachovalými existencemi, aby sám vypadal líp. Nesnáší zbraně. Bojí se jich. Zbabělá svině. Spoustu lidí oblbnul, ale mě ne.“

Francoeur v takových chvílích vždycky potřásl hlavou a ruka mu sjela k opasku s pouzdrem, v němž nosíval pistoli. Zbraň, kterou ho Gamache jednou zastřelí.

„Nejsme sbor jehňátek,“ říkával Francoeur s oblibou při promocích, když se z kadetů stávali agenti a proudili do Sûreté jako voda skrz proražený trup lodi. „Nejsme ani spolek samaritánů. Jsme policie. Používáme sílu. Jsme výkonná moc a musí se s námi počítat.“

To u studentů vždycky vyvolalo bouřlivý potlesk a u rodin shromážděných v hledišti mírný neklid.

Vrchnímu komisaři Francoeurovi na tom nezáleželo. Jeho slova nebyla určena rodičům a prarodičům.

Během semestru Francoeur akademii jednou měsíčně navštěvoval, zůstával v ní přes noc v okázalém bytě vyhrazeném jen jemu. Po večeři si vždycky do rozměrného obývacího pokoje s výhledem na obrovské hřiště pozval na drink pár vyvolených. Bavil vykulené kadety nervy drásajícím vyprávěním o ohromných nebezpečích, o riskantních vyšetřováních, mistrně kořeněným občasnými historkami o svérázných kriminálnících i komických chybách.

A pak, když Francoeur usoudil, že nastala ta pravá chvíle, vložil do svého vyprávění tu nejpodstatnější zprávu. Tu, že Sûreté du Québec tu není od toho, aby střežila občany, ale aby si na ně dávala pozor. Zprávu, že veřejnost je nepřítel.

Jediní, komu kadeti mohou doopravdy věřit, jsou jejich kolegové v Sûreté. A dokonce i tam musejí být opatrní. Existují jisté snahy, jak sbor zevnitř oslabit.

Serge Leduc sledoval ty vykulené tváře bez vrásek a viděl, jak se během měsíců či let mění. A žasl nad schopnostmi vrchního komisaře, který z nich tak snadno dokázal vytvářet takové prevíty.

Vrchní inspektor Francoeur už byl pryč, ale jeho dědictví zůstalo, to z masa a krve i to ze skla a oceli. Ve studených tvrdých plochách a ostrých hranách akademie i v agentech, které zformoval.

Nová akademie sama o sobě působila jednoduše, klasicky. Postavili ji na pozemku vyvlastněném obci Saint-Alphonse, když se usoudilo, že ho Sûreté potřebuje mnohem víc než obyvatelé městečka.

Akademie byla navržena jako uzavřený objekt čtyřúhelníkového tvaru – zdi lesklých budov uprostřed mezi sebou svíraly hřiště. Dovnitř se dalo dostat pouze jedinou branou.

Budila zároveň dojem transparentnosti i síly. Ve skutečnosti to však byla pevnost. Lenní panství.

Serge Leduc se teď na ten čtyřúhelník díval. Měl podezření, že tohle je jeho poslední den v úřadu. Že se na dvůr dívá naposledy.

Zaklepání na dveře mu to potvrdilo.

Ale neodejde pokorně. Jestli si nový velitel myslí, že sem jen tak nakráčí a převezme jeho území bez boje, pak není jenom slaboch, ale taky hlupák. A hloupí lidé dostanou, co si zaslouží.

Serge Leduc si posunul pouzdro na opasku a navlékl si sako, pak došel ke dveřím a otevřel je. A ocitl se tváří v tvář Armandu Gamachovi, i když aby mu do ní viděl, musel maličko zaklonit hlavu.

„Co pro vás můžu udělat?“

Nikdy se s tím člověkem neviděl osobně, ale často ho sledoval z dálky a ve zprávách. Teď Leduka překvapilo, jak mohutně působí, přestože z něj na rozdíl od Francoeura nevyzařovala moc.

Bylo na něm ale něco jiného, něco nezvyklého. Leduc si pomyslel, že to pravděpodobně bude ta jizva na spánku. Budila dojem síly, ale ve skutečnosti svědčila jen o neobratnosti jejího nositele, který se nestačil dost rychle skrčit.

„Armand Gamache,“ představil se nový velitel, napřáhl k němu ruku a usmál se. „Máte chvilku?“

Na nenápadné znamení dva mohutní agenti Sûreté zacouvali zpátky k protější stěně chodby, ale sám Gamache se nepohnul, neprošel hned kolem Leduka a neobsadil jeho kancelář.

Místo toho tam stál a zdvořile čekal, až ho pozve dál.

Leduc se málem usmál. Tak to nakonec přece jen bude dobré.

Tenhle nový velitel není o nic lepší než ten starý. Jednu vykopávku nahradila druhá. Navlékněte Gamache do sváteční uniformy a bude dělat dojem, ale při sebemenším fouknutí spadne.

Ovšem potom se Serge Leduc podíval Gamachovi do očí a v tom okamžiku pochopil, co nový velitel doopravdy dělá.

Snadno se mohl do Ledukovy kanceláře vnutit, zvlášť když měl za zády ty dva urostlé policisty, ale Gamache udělal něco mnohem mazanějšího a záludnějšího. A Serge Leduka poprvé za celou dobu napadlo, jestli se Francoeur nepletl.

Gamache vrchního komisaře Francoeura zastřelil jeho vlastní pistolí. Byl to krajní, ale zároveň symbolický čin.

A teď se Serge Leduc díval do jeho klidných, sebejistých, inteligentních očí a uvědomil si, že Gamache dělá totéž i jemu. Nezabíjí ho, každopádně ne fyzicky. Armand Gamache čeká, až ho pozve dál. Až dobrovolně ustoupí stranou.

Protože pak jeho porážka bude naprostá.

Vzít si něco silou může každý, ale jen málo lidí dokáže někoho přimět, aby se vzdal bez boje.

Zatím se Armandu Gamachovi dařilo zabírat akademii bez odporu, a teď stál před posledním vrcholkem.

Profesor Leduc pohnul levou paží tak, aby na zápěstí přes látku saka cítil pažbu pistole. Zároveň s tím napřáhl pravačku a potřásl si jí s Gamachovou. Stiskl mu ruku a zachytil jeho pohled. Ani jedno nezakolísalo, nevykazovalo žádné známky vzteku nebo výzvy.

Leduc si uvědomil, že je to mnohem děsivější, než by kdy mohla být jakákoli ukázka síly.

„Pojďte dál,“ vybídl ho Leduc. „Čekal jsem vás. Vím, proč jste tady.“

„Zajímalo by mě, jestli je to pravda,“ odtušil nový velitel, zavřel za sebou dveře a oba agenty Sûreté nechal stát na chodbě.

Leduka to zmátlo, ale jeho sebejistotou to neotřáslo. Gamache možná má svoje plány, kouzlo, a dokonce i určitou míru odvahy, ale Serge Leduc má zbraň. A kulku žádné množství odvahy nezastaví.

Serge Leduc věděl, že o akademii mu zase tak moc nejde. Nenáviděl, když mu někdo bral, co bylo jeho. Jeho ruka, pod stolem neviděná, se přesunula k pouzdru a vytáhla pistoli.

Zavřou ho. Budou ho soudit. A shledají ho vinným, protože on vinen bude. Jenže Leduc věděl, že spousta bývalých studentů ho bude považovat za mučedníka. Lepší, než aby potichu odešel jako všichni ostatní. A kromě toho nemá kam jít, jen ven na mráz.

Než stačil Leduc něco říct, položil Gamache na velký psací stůl nahnědlou obálku. Chvíli na ní podržel ruku, jako by si to ještě naposledy rozmýšlel, pak ji beze slova posunul k profesorovi.

Leduc si nemohl pomoct, byl zvědavý. Pistoli nechal ležet na klíně, obálku si přitáhl a otevřel ji. První stránka byla prostá, jasná. Heslovitý výčet jeho prohřešků.

Leduka nepřekvapilo, že vidí ty z časů, kdy sloužil u Sûreté. Nic nového. Francoeur sice sliboval, že složky zničí, ale Leduc tomu ani na chviličku nevěřil. Ovšem překvapily ho ty ostatní. Z akademie. Ty, které se týkaly vyvlastňování pozemku. Stavebních smluv. Vyjednávání, o nichž nikdo neměl vědět.

Text byl jasný, výstižný, snadno se četl i chápal. A Serge Leduc pochopil.

Zavřel složku a znovu spustil ruku do klína.

„Jste předvídatelný, monsieur,“ řekl. „Tohle jsem čekal.“

Gamache přikývl, ale stále ještě nepromluvil. To ticho Leduka znervózňovalo, i když se to snažil nedávat najevo.

„Přišel jste mě vyhodit.“

V tu chvíli udělal Gamache něco naprosto nečekaného. Usmál se. Ne doširoka. Ne samolibě, ale s jistým pobavením.

„Chápu, proč jste to čekal,“ odpověděl, „ale ve skutečnosti jsem vás přišel požádat, abyste zůstal.“

Pistole se zaduněním dopadla na podlahu.

„Myslím, že vám něco upadlo,“ podotkl Gamache a vstal. „Samozřejmě nebudete můj zástupce, ale zůstanete jako vyučující na plný úvazek, budete učit prevenci kriminality a vztahy s veřejností. Očekávám, že mi do konce týdne předáte osnovu svého semináře.“

Serge Leduc tam jen seděl, neschopný pohybu nebo slova, ještě dlouho poté, co na chodbě utichla ozvěna velitelových kroků.

A v tom tichu si Leduc uvědomil, co z Gamache vyzařuje. Nebyla to moc, ale síla.

 Čtyři

„Co jsi našla?“

„Odpal,“ vyštěkla Ruth a otočila se kostnatými zády k Reine-Marie, aby ochránila, co držela v rukou. Pak po ní přes rameno střelila potutelným pohledem. „Aha, to jsi ty. Promiň.“

„A kdo sis myslela, že to je?“ zeptala se jí Reine-Marie, spíš pobavená než rozladěná.

Už skoro dva měsíce sedávala každé odpoledne vedle Ruth a procházela s ní dokumenty ze starého peřináče, jak ji Olivier žádal. Většinu odpolední, stejně jako tohle, jim přišly pomoct i Clara s Myrnou. Ne z pocitu povinnosti, ale pro zábavu.

Všechny čtyři sedávaly kolem krbu, popíjely café au lait a skotskou, pojídaly chocolatines a prohlížely hromadu papírů, které Olivier s Gabrim před dvaceti lety vytahali ze stěn během renovace bistra.

Reine-Marie, Ruth a její husa Róza se dělily o pohovku, zatímco Clara a Myrna si zabraly protější křesla.

Clara si zrovna dávala pauzu od svého autoportrétu a Reine-Marie říkala, jestli když Clara prohlašovala, že maluje sebe, nemyslela to doslova. Každé odpoledne za nimi Clara přicházela s jídlem ve vlasech a obličejem plným barevných cákanců. Dnes byly v odstínech jasně oranžové a omáčky marinara.

Naproti Claře seděla její nejlepší kamarádka Myrna, která vlastnila knihkupectví s novými i antikvárními knížkami sousedící s bistrem. Vpasovala se do rozměrného ušáku a vychutnávala si každé slovo, jež přečetla, a každé sousto své chocolatine.

Před sto lety, když ty noviny poprvé nastrkali do stěn jako izolaci před krutou quebeckou zimou, se ženy z vesnice scházely ke společnému šití.

Tohle byl moderní ekvivalent. Společné čtení.

Přinejmenším Clara, Myrna a Reine-Marie četly. Co dělala Ruth, o tom Reine-Marie neměla nejmenší tušení.

Stará básnířka strávila celý včerejšek i dnešek s pohledem upřeným na jedinou stránku papíru. Nevšímala si ani zbytku dokumentů, ani svých přátel, ani skotské, která na ni házela prasátka z broušené sklenky před ní. To bylo nejznepokojivější.

„Na co to koukáš?“ zeptala se znovu Reine-Marie.

Teď už Clara i Myrna sklonily stránky, které si prohlížely, a zkoumavě se zahleděly na Ruth. Dokonce i Róza vrhla na starou ženu tázavý pohled. Na druhou stranu Reine-Marie už zjistila, že husy se jen málokdy dívají nějak jinak.

Postupem času si Reine-Marie zavedla příjemný režim, kdy odpoledne třídila oblastní archivy a odpoledne pak zamířila do bistra.

O víkendech se k ní přidával i Armand, sedl si vždycky do jednoho z pohodlných křesel, pomalu upíjel pivo a probíral se vlastními papíry.

Ačkoli borový peřináč vypadal trochu jako truhla pokladů a obsahoval spoustu úžasných věcí, nic z toho se rozhodně nedalo považovat za poklad, a to ani z pohledu archiváře, který vidí zlato tam, kde jiní materiál pro izolaci.

Když Ruth s tímhle projektem začala, listy venku hýřily oranžovou, červenou a žlutou, pak přišly a zase odešly Vánoce a stromy obtěžkal sníh. Silná vrstva ho pokrývala i vesnici, takže se z jednoho domu do druhého dalo dojít jen zákopy, které ve sněhu vyhrabal Billy Williams.

Byl začátek ledna. Poklidná část roku, kdy na domech stále ještě visí věnce a svítí veselá světýlka, ale sváteční shon už pominul. Ledničky a mrazáky jsou plné máslových sušenek, ovocných dortů a zapékaných zbytků krocana. Jejich vlastní forma izolace před zimou.

Jak Reine-Marie seděla v bistru před krbem a přejížděla pohledem od závějí venku k hromadě starých dokumentů, cítila hluboký klid a spokojenost, jež kazil jen výraz, který občas zachytila v Armandově obličeji.

Jeho první semestr v čele akademie měl začít už za několik dnů. Věděla, že změny, které plánuje, jsou kontroverzní, v jistém smyslu revoluční.

Proti vší logice i radám si v profesorském sboru ponechal nejvýše postaveného a nejzkorumpovanějšího vyučujícího, Serge Leduka. Pak se rozjel až do Gaspé, kde vypátral zrádce Michela Brébeufa. Udělal rozsáhlé změny v učebním plánu, prošel každou žádost o přijetí a spoustu zelených puntíků v nich změnil na červené a naopak.

Zpřístupnil velkolepé vybavení nové akademie veřejnosti a zavedl pro studenty povinnost pomáhat jako dobrovolní trenéři nebo řidiči. Navštěvovat opuštěné a číst slepcům. Doučovat děti, vést zájmové kroužky. Rozvážet jídlo potřebným a prohrabávat příjezdové cesty po sněhových vánicích. V případě potřeby se nabídnou k dispozici starostovi Saint-Alphonse. Starosta a nový velitel budou spolupracovat.

Starosta si Gamachovy návrhy vyslechl se zjevným nedostatkem nadšení, který hraničil až s opovržením.

Před pár lety přivítala obec příchod akademie Sûreté s ryzím potěšením a na okraji Saint-Alphonse pomohla najít vhodný pozemek.

Starosta a městská rada se Sergem Ledukem úzce spolupracovali. Přesně do chvíle, kdy starostu vyrozuměli, že akademie se nakonec nebude stěhovat na okraj městečka, ale vyvlastní se pro ni pozemky přímo v jeho středu. Pozemky, o nichž Serge Leduc dobře věděl, že jsou vyhrazené pro jejich vytoužené a dlouho plánované relaxační centrum.

Starosta tomu sotva dokázal uvěřit.

Taková zrada se nedala jen tak snadno odpustit a rozhodně ne zapomenout. Ale starosta nebyl hlupák, a znovu se už obalamutit nenechá.

Obec nechtěla mít s akademií, s těmi mizery a zrádci, nic společného. A vyučující se zase netoužili jakkoli zaplétat s místními. S lůzou.

V tom se vzájemně shodovali.

„O důvod víc, proč jim podat ruku, nemyslíte?“ řekl Gamache Jeanu Guyi Beauvoirovi, svému zeti a bývalému zástupci, když spolu jednou večer seděli v domě Gamachových ve Three Pines.

„Myslím, že to s tou snahou najít nějakou horu ke zlezení trochu přeháníte,“ prohlásil Beauvoir, který zrovna četl knihu o obzvlášť katastrofickém výstupu na Everest.

Gamache se zasmál. „Přál bych si, aby to byla hora. Ty jsou aspoň majestátní a zdolat je člověku přináší pocit vítězství. Akademie Sûreté ale spíš připomíná velkou díru plnou merde. A já do ní spadl.“

„Spadl, patron? Jestli si dobře vzpomínám, tak jste do ní skočil.“

Gamache se znovu zasmál a sklonil hlavu nad notesem.

Beauvoir to sledoval a čekal. Čekal už měsíce, od chvíle, kdy Gamache jemu a Annie oznámil své rozhodnutí převzít akademii.

Zatímco některé to překvapilo, Jeanu Guyovi, který Gamache znal líp než většina lidí, to přišlo jako dokonalý krok. A dokonalé se to zdálo i Annie, jíž se ulevilo, že přinejmenším otec bude konečně v bezpečí.

Jean Guy své těhotné manželce neprozradil, že akademie je ve skutečnosti nejhorší žumpa Sûreté a její otec v ní vězí až po krk.

Beauvoir chvíli mlčky seděl v pracovně, pak si odnesl svou knihu o Everestu do obývacího pokoje a u radostně plápolajícího krbu si četl o riskantních výstupech. O akutní horské nemoci, o lavinách a obrovských ledových jehlách vysokých deset podlaží, které se občas bez varování překotí a rozdrtí lidi i zvířata pod sebou.

Jean Guy seděl v pohodlném obývacím pokoji a občas se zachvěl, když se dočetl o mrtvolách padlých horolezců. Zůstali tam, nahoře, zmrzlí a s napřaženýma rukama, jak je vztahovali pro pomoc nebo se snažili dovléct ještě o pár centimetrů blíž k vrcholu.

Na co mysleli, tihle ledoví muži a ženy, v posledních bdělých chvílích?

Byla jejich poslední myšlenka proč? Proč se jim to zdálo jako dobrý nápad?

A napadlo ho, jestli si ten člověk v pracovně nebude jednoho dne klást stejnou otázku.

Inspektor Jean Guy Beauvoir věděl, že jeho srovnávání Gamache s horolezci tak docela neplatí. Když člověk umře na horském úbočí, stane se to následkem sobeckého, nesmyslného činu. Během siláckého kousku podníceného machrováním a přebujelým egem.

Ne, akademie není hora. Jak Gamache řekl, je to žumpa, ale tu práci někdo udělat musí. Jak to chodí na akademii, tak to chodí i v Sûreté, a jestli jedna je merde, bude i druhá.

Vrchní inspektor Gamache vyčistil Sûreté, ale věděl, že tím udělal jen polovinu práce. A tak obrátil pozornost k akademii.

Zatím Gamache jako novopečený velitel propustil staré vyučující a přijal nové, ale svého zástupce ještě nejmenoval. Všichni předpokládali, že osloví Jeana Guye. Inspektor to také předpokládal a čekal. Stále čekal. A začínal pochybovat.

„Vzal bys to?“ zeptala se ho Annie jednou ráno u snídaně.

Nikdy nebyla žádný drobeček a s těhotenstvím vyloženě kvetla. Tedy… i tak se to dalo vyjádřit. Jeanu Guyovi ale záleželo jen na tom, aby byla zdravá, ona i miminko, a kdyby musel, klidně by i vraždil, jen aby jí sehnal poslední vaničku její oblíbené zmrzliny Häagen-Dasz.

„Myslíš, že bych měl?“ opáčil Jean Guy a Annie se usmála.

„To byl vtip? Vzdát se pozice inspektora v oddělení vražd, jednoho z nejvýznamnějších postů v Sûreté, abys šel na akademii? Ty?“

„Takže si myslíš, že bych to měl udělat?“

Rozesmála se naplno a srdečně, jak to uměla jen ona. „Podle mě jsi v kategoriích ‚měl bych‘ nikdy neuvažoval. Ale myslím, že to uděláš.“

„A proč bych měl?“

„Protože máš tátu rád.“

Byla to pravda.

Následoval by Armanda Gamache i do brány pekelné, a akademie Sûreté měla z celého Quebeku k peklu asi nejblíž.

Reine-Marie seděla v bistru a dívala se ven do tmy na tři velké borovice, viditelné jen díky tomu, že je zdobila vánoční světýlka. Modré, červené a zelené žárovičky svítící zpod vrstvy čerstvě napadaného sněhu vypadaly, jako by se vznášely jen tak ve vzduchu.

Bylo teprve pět, ale klidně by mohla být i půlnoc.

Bistro se začínalo plnit stálými hosty, kteří si sem s přáteli zašli na cinq à sept, koktejlovou hodinku na konci pracovního dne.

Armand se k ní nepřidal. Jak se blížil první den semestru, dával přednost klidu a tichu své pracovny. Reine-Marie minula pohledem vesele nasvícené borovice a podívala se přes náves k vlastnímu domu a k zářícímu oknu pracovny.

Když jí Armand oznámil své rozhodnutí ujmout se vedení akademie, Reine-Marie se ulevilo. Připadalo jí, že k člověku, který má sklon pátrat spíš po vzácné knížce než po vrahovi, to dokonale sedí. Přesto ale třicet let chytal vrahy a byl v tom překvapivě dobrý. Lovil vrahy. I sériové a masové. Takové, kteří si skutek pečlivě naplánovali, i ty, kdo o něm vůbec nepřemýšleli a zničehonic jim ujely nervy. Všichni vzali životy a její manžel všechny odhalil, s několika málo výjimkami.

Ano, Reine-Marie se ulevilo, když se Armand poté, co si prošel všechny nabídky a probral je s ní, rozhodl chopit velení akademie Sûreté a vyčistit nepořádek, který tam zůstal po letech brutality a korupce.

Jenže úlevu cítila přesně do chvíle, kdy ji překvapil ten zachmuřený výraz v jeho obličeji.

A pak do ní začal prosakovat chlad. Ne vražedný mráz, ale varování, že bude hůř.

„Už na to koukáš celý den,“ vytrhla ji ze zamyšlení Myrna a ukázala na papír v Ruthině ruce, který stará básnířka opatrně držela za okraje.

„Můžu se podívat?“ zeptala se Reine-Marie jemně a napřáhla ruku, jako by se snažila nalákat do auta zatoulaného psa. Kdyby v ní držela láhev skotské, Ruth už by před ní vrtěla ocasem.

Ruth se podívala z jedné na druhou a pak papír pustila z ruky, ale nedala ho Reine-Marie.

Podala ho Claře.

 Pět

„To je mapa,“ prohlásil Armand skloněný nad papírem.

Poslední slova pronesla pomalu, s nekonečnou trpělivostí.