Přeložil Petr Jiříček

ALL THE GLIMMERING STARS

Copyright © 2024 by Suspense, Inc.

All rights reserved.

Translation © Petr Jiříček 2025

ISBN 978-80-249-5781-4

Na památku Marka Rausenbergera a všech dětí,

které neunikly Velkému učiteli.

„Nedívala jsem se na svůj život a náš příběh jako na něco cenného, po čem by ostatní toužili. Ale když jsem vypomáhala s touto knihou, dostalo to, co jsme s Anthonym prožili, daleko větší význam a já jsem si začala uvědomovat, že lidé budou chtít vědět, co se nám stalo a jak jsme dokázali přežít. Teď už jen doufám, že náš příběh bude šířit lásku, uzdravovat lidi a přispěje k tomu, že válka už nepoznamená žádné další děti.“

— Florence Okoriová Opoková

PRVNÍ KAPITOLA

28. prosince 1994

Koromušská kasárna, dnešní Jižní Súdán

Bylo ještě časné ráno.

V savaně, na vyprahlé zemi přecházející směrem ke strmým, v mracích zahaleným horám na východě, byla ještě tma. Mezi akáciemi a trnovníky rostla sloní tráva tak vysoká, že by se v ní jeden ztratil, a ve slabém svitu půlměsíce se vlnila v lehkém vánku.

Přijdou vysokou trávou, kde je neuvidíme, pomyslel si Phillip Bol, seržant Súdánské lidově osvobozenecké armády. Vždycky to tak dělají.

Seržant Bol se narodil jako příslušník kmene Dinků a stejně jako mnozí ostatní z jeho kmene byl velmi vysoký a mohutný. V soukromí Bol působil jako slušný a dobře naladěný muž, ale patřil také k ostříleným vojákům, kteří bojovali v třístranné válce o moc nad jeho vlastí.

Toho rána se však seržantovi zvedl žaludek a v krku ucítil žaludeční šťávu. Stál v zákopu na vrcholu kopce a skrze dalekohled zkoumal nekonečné traviny linoucí se dole za šedesátimetrovým pásem pustiny, jenž předtím vojáci vypálili kolem strmého úpatí.

Možná je uvidíme, až když vylezou na spáleniště, ale rozhodně je uslyšíme. A to hodně zdaleka.

Bol se rozhlédl doleva i doprava a zahlédl matné siluety svých mužů rozmístěných v desetimetrových rozestupech po úbočí kopce, kteří stejně jako on zírali do lánů trávy. Některé veterány si pamatoval, jiní byli nováčci, kteří nepochybně přemýšleli o zvěstech, jež slyšeli o savaně a neviditelném útvaru, který brzy poznají. Průzkumníci už lokalizovali jednotky Armády Božího odporu necelých pět kilometrů od nich. Boj na sebe nenechá dlouho čekat.

Seržant se napil ze své čutory a na uklidnění si dal sušenou datli. Přemýšlel, kolik jeho mužů se bude při zpěvu třást. Pak ho napadlo, kolik by jich z jeho posádky mohlo v čiré hrůze utéct, protože vojáci Armády Božího odporu patřili zdaleka k nejstrašlivějším útvarům na světě a mnoho z nich za sebou mělo letitý výcvik a roky téměř nepřetržitého boje.

Pod vedením fanatického, falešného mesiáše byly jednotky ABO buď zcela neohrožené, nebo mrtvé. A to k smrti děsilo i muže, jako byl seržant Bol. Jejich písně se nad pastvinami brzy rozezní tmou, jako by vycházely z hrdla sirény a falešných andělů.

Seržant se podíval na hodinky a viděl, že brzy bude svítat. Tiše zavolal na muže, které měl nejblíž. „Předejte to dál. Odteď žádný hluk. Žádné mluvení. Žádný pohyb. Chceme je slyšet přicházet. A nikdo z mé jednotky neuteče. Nikdo!“

Bol poslouchal, jak se jeho rozkazy šíří linií dál – v zákopech i mimo ně, než utichlo vše kromě bzučení hmyzu, kvokání a třepotání ptáků a šumění trávy ve vánku. Na jihu – za kasárnami a zbrojnicí, o kterých se seržantův velitel domníval, že na ně ABO plánuje zaútočit – slon troubením ohlásil příchod nového dne. Na východě se začaly objevovat první ranní červánky.

Seržant se zaposlouchal do dutého zvuku svého dechu, z čehož jej vyrušilo leopardí volání podobné kašli. Predátor do dálky oznamoval svou nadvládu. Pak krajinu zahalilo podivné ticho. Přestal foukat vítr. Utichlo šumění trávy. Dalších dvacet minut rušil hrobové ticho jen pohyb brouků, což trvalo dost dlouho na to, aby východní obzor rozzářilo vycházející slunce a aby seržant Bol začal přemýšlet nad tím, zda se jeho zvědové nemýlili.

Zpěv se ozval úderem šesté hodiny, a to z velké vzdálenosti od Bolova stanoviště. Zprvu byl téměř nezřetelný, tichý, skoro líbezný. Rychle však díky hlubokým hlasům hlučných bojovníků, kteří se nemohli dočkat boje, nabýval na síle. Mnoho sopránů a altů utvořilo sbor, jež byl zároveň armádou, která postupovala vysokou trávou vstříc hřebenu, kde čekal seržant se svými muži.

„Polo, polo, yesu Lara,“ zpívali v jazyce Ačolů, kmene původem ze severní Ugandy. „Dobrotivé nebe, Ježíši, zachraň mě.“

Seržant už ten smrtící refrén samozřejmě slyšel, ale z toho vysokého, kolísavého, bezmála éterického tónu zpěvu, nevinného i hrozebného současně, mu naskočila husí kůže. Ztěžka polkl a zaslechl, jak se někteří jeho muži nepříjemně vrtí za svými puškami.

Seržant Bol si poručil uklidnit se a zadíval se do dalekohledu. Ve zlatavém světle viděl, že asi tři sta metrů od nich a dobrých sto metrů na obě strany se hýbe tráva. Jako by bojová skupina Armády Božího odporu byla dlouhou vlnou valící se vstříc jeho mužům k čelnímu střetu.

„Už jsou tady,“ zamumlal.

„Nevidím jim v trávě hlavy,“ řekl voják po seržantově pravici.

„Protože jsou malí,“ zabručel Bol s dalekohledem stále přitisknutým k očím. „A Kony je nechává mazat bambuckým máslem. V té trávě budou naprosto neviditelní, dokud se neobjeví přímo před námi na tom spáleništi.“

Spolu s tím, jak se linie vojáků stále více přibližovala, seržant slyšel, jak i sloní tráva šumí blíž a blíž. Jednotka Armády Božího odporu navíc svorně tleskala a dál pěla svůj chvalozpěv plný proseb a víry.

Polo, polo, yesu Lara.

Dobrotivé nebe, Ježíši, zachraň mě.

Nebe nechť nás spasí našich životů

a my nikdy nesejdeme z cesty do nebes.

Polo, polo, yesu Lara.

Dobrotivé nebe, Ježíši, zachraň mě.

„Zapalte je,“ zavelel seržant Bol do vysílačky.

Zahlédl, jak se po jeho levici zvedá na nohy jeden z vojáků a říká: „Nemůžu to udělat.“

„K zemi, vojíne,“ rozkázal seržant.

„K tomuhle jsem se neupsal, seržante. Neudělám to.“

„Vojíne!“

„Nemůžu,“ dušoval se voják. „I kdyby byli po zuby ozbrojení, nemůžu je zabít a ani já se nenechám zabít jimi.“

Vylezl ze zákopu a rozběhl se dozadu z kopce dolů přímo ke kasárnám. Krátce nato z opačného konce zákopu vylétla světlice. Na nebi opsala oblouk a vybuchla vysoko nad savanou, čímž plně odhalila armádní jednotku postupující zlatavou trávou. Tvořily ji desítky dětí a chlapců, všichni namazaní bambuckým máslem, takže byli bledí jako křída. Jednohlasně zpívali.

„Polo, polo, yesu Lara.“ Dobrotivé nebe, Ježíši, zachraň mě.

Bol si všiml, že všichni kluci v přední linii mají obnaženou hruď. Byli neozbrojení, vyděšení, tleskali a s propletenými lokty a očima upřenýma k nebi kráčeli do spáleniště. Dětští vojáci Armády Božího odporu ve zbylých řadách měli v rukou samopaly AK-47 a na ramenou raketomety, které namířili směrem k seržantovi a jeho mužům. Když vyšli z trávy, zahájili palbu.

O SEDM LET DŘÍVE

DRUHÁ KAPITOLA

Červen 1987

Rwotobilo, Uganda

Anthonymu Opokovi bylo sedm let, když ho otec začal učit složitostem africké noční oblohy.

Výuka začala jednoho horkého odpoledne, poté co vysoký a štíhlý George Opoka spěchal ze svého pole křovím k malé vesnici asi sto padesát kilometrů severně od Kampaly a necelých deset kilometrů severně od menšího městečka Gulu. Vyčerpaný George otáčel hlavou na všechny strany a vyhlížel nebezpečí.

Náhodné, nenadálé nebezpečí bylo v buši středoafrické vysočiny na denním pořádku. V hustém porostu se potulovali leopardi, lvi, hyeny, buvoli afričtí i sloni. Stejně tak jedovatí hadi a – což bylo ze všeho nejhorší – vojáci rozčarovaní pětiletou ugandskou občanskou válkou. Boje skončily předloni vítězstvím armády Yoweriho Museveniho, který se stal prezidentem země.

George zpomalil, až když vyšel z hustého porostu a přiblížil se k  oválné chatrči z bláta a kravského trusu, které sluneční žár proměnil v laciný cement. Chatka měla novou doškovou střechu připomínající obrácenou mísu, aby v období dešťů odváděla vodu.

Před chatrčí seděla krásná, odhadem dvacetiletá žena ve vypasovaném živůtku a zavinovací sukni jasně zelené a černé barvy a starala se o oheň. Za ní si hrály děti.

„Acoko Florence,“ promluvil George a nevěřícně si položil ruku na hruď, „jak to, že jsi ještě nádhernější než kdy jindy?“

Jeho třetí žena vykulila oči a opáčila: „To říkáš každý den.“

„A každičký den je to pravda! A taky je pravda, že Anthony dnes večer půjde se mnou.“

„Není na to ještě mladý, Omero?“

Omera znamenalo v jejich ačolském jazyce bratr a byl to výraz lásky i úcty, kterým George častovali téměř všichni. Široko daleko byl znám jako opravdu dobrý člověk.

„Učili mě tomu v šesti letech a jemu bude v říjnu už osm,“ řekl George. „Je načase, aby Anthony tu a tam opustil rodný dům a učil se, jak se stát mužem.“

„Sedmiletý chlapec se nemůže stát mužem,“ oponovala mu žena a zněla rozčíleně.

„Tak ho tedy můžeme naučit, jak se stát člověkem,“ usoudil George s úsměvem.

Acoko odvrátila zrak.

„Co se děje?“

Zavrtěla hlavou. „Vím, že Anthony není tvůj prvorozený syn, ale můj ano, je to moje zlatíčko.“

„Proto je to, co ho musím naučit, ještě důležitější.“

Georgeova žena vypadala, že se chce hádat, avšak pak si jen povzdechla. „Je to tvůj syn a ty jsi jeho otec. Myslím, že o takových věcech sám rozhodneš nejlépe.“

George svou ženu, která obvykle překypovala dobrou náladou a duchaplnými vtípky, zkoumal pohledem. Acoko mu poslední dobou připadala menší, ne tak plná života, ale než na to stačil zavést řeč, zmizela v chatrči. Za okamžik se vrátila i s Anthonym, jenž byl rozespalý a nevrle si protíral oči.

Měl dlouhé nohy i ruce a silný trup. Když uviděl otce, rozzářil se. Přiběhl ke Georgeovi a objal ho. Ten mu objetí opětoval, protože všechny své ženy a děti miloval stejně a věřil, že je jeho povinnost zahrnout je láskou.

„Jsi připraven na školu života?“ zeptal se George a mrkl na Acoko.

Anthony se od otce zmateně odtáhl. „Škola je o prázdninách zavřená.“

„Tohle bude jiný druh učení, který ti jednou může zachránit život.“

Chlapec svraštil čelo. Podíval se na matku, která lomila rukama. Anthony svou matku zbožňoval, proto přistoupil blíž a zeptal se: „Můžu, mami?“

Acoko se hořkosladce usmála, chytila syna za bradu a pohlédla mu do očí. „Můžeš a musíš. Otec ti říká, že tě dnes večer musí naučit spoustu věcí o tom, jak se stát člověkem.“

Anthony objal matku kolem pasu a pevně ji stiskl. Acoko zvedla hlavu a pohlédla na manžela, jako by říkala: Chraň tu dobrou a jemnou duši, kterou jsem vychovala. A přiveď mi ji zpátky domů.

George pochopil, usmál se a kývl na ni.

„Tak běž,“ řekla Acoko a poplácala Anthonyho po žebrech. „Je čas na školu života.“

Anthony na ni vykoukl a usmál se. „Za chvíli jsem zpátky, mami.“

„Budu na tebe čekat,“ slíbila.

* * *

Zatímco Anthony procházel s otcem bosý vesnicí, hruď se mu dmula pýchou. Omeru George měl skoro každý rád a Anthony ho tady měl jen a jen pro sebe. Všimly si toho i další dvě otcovy ženy a několik Anthonyho nevlastních sourozenců. Když je spatřili, nechali všeho, co právě dělali, a ze zvědavosti na ně zavolali a pozdravili je.

„Kam jdeš?“ zeptal se Charles, jeden z Anthonyho nejmladších nevlastních bratrů a zároveň nejbližších přátel.

„Stát se člověkem,“ odpověděl Anthony.

„Cože?“ zeptal se ho strýc Paul.

„To je tajemství, bratře,“ oznámil George, což Charlese, strýce Paula a ostatní Georgeovy děti a manželky ještě víc navnadilo.

„Můžu jít taky?“ zeptal se Albert, další z Anthonyho mladších nevlastních bratrů. Bylo mu pět.

„Dnes ne, Alberte,“ odmítl jej něžně otec. „Dnešní večer patří Anthonymu.“

Anthony pohlédl na zklamané bratry, pokrčil rameny a vydal se s otcem do buše.

Tohle je můj večer s otcem, pomyslel si chlapec šťastně. Můj a jen můj.

Když byli z dohledu a doslechu ostatních, George zpomalil a pohlédl na syna.

„Anthony, chci, abys věděl, že jsi výjimečný, skutečně výjimečný chlapec.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Tím, jak rád běháš. Tím, jak vždy rychle přijdeš na pomoc své matce a dřeš ve škole. Tím, jak si hraješ se svými bratry. Málokterý kluk je jako ty. Chtěl jsem, abys věděl, že to všechno vidím. Stejně jako matka. Jsi výjimečný.“

Anthonyho z těch slov zahřálo u srdce, cítil se vnímaný, pochopený a to jej zvláštním způsobem naplňovalo. Oplatil otci úsměv a pomyslel si: Jsem výjimečný. George ho poplácal po rameni a vydal se křovím dál. Anthony jej následoval a stále si vychutnával chválu a vzácný hřejivý pocit u srdce.

„Až dosud jsme tě, Anthony, drželi blízko domova,“ řekl George. „Tvůj život se omezoval na nás a na školu.“

„A na tržiště,“ dodal Anthony, když se nad tím zamyslel. A měl pravdu – jeho dosavadní život se odvíjel na velmi, velmi malém prostoru. Nebyl ještě ani v Gulu, jež si představoval jako exotické místo plné lidí a zvláštních nových památek.

„Musíš se začít rozhlížet kolem sebe,“ pověděl mu George. „Zkus si všímat věcí, které ti pomohou zjistit, kde jsi a kam směřuješ.“

Anthony si prohlížel všechno to křoví a stromy okolo a nechápal, co se mu tím otec snaží říct.

„Pojď za mnou,“ řekl George. „Bude snazší to pochopit, když ti to ukážu.“

Vydali se pěšími a mysliveckými stezkami přes bujné houští, jež vonělo po rozkvetlých květinách, až na okraj hřebene, z něhož byl výhled do zeleného údolí. Ženy tam tloukly proso, muži okopávali zahrádky a ze zapálených ohňů, na nichž se vařila večeře, stoupal kouř.

George ukázal za ně na tři obrovské stromy rostoucí na volném prostoru. „To jsou nejvyšší stromy na zdejší nejdelší cestě, vidíš je?“

Anthony je viděl, ale přemýšlel, jestli je dokáže zahlédnout i z dálky. Otec ukázal na hlavní geografické body v pozadí. Na severozápadě se zvedaly kopce Kilaku. Na severovýchodě mu ukázal vzdálený kulatý vrchol nedaleko města Patiko.

„To jsou orientační body. Nehýbou se. Pokud vidíš oba tyto vysoké body, otoč se pravým ramenem ke kopcům a levým ke kulatému vrcholu. Budeš se dívat na jih směrem k těmto třem stromům a svému domovu. Vidíš?“

Anthony nejistě přikývl.

Pak na jihu, či spíše jihovýchodě otec ukázal na dva kopce daleko za nejnižším bodem údolí vzdálené od sebe dobrých deset kilometrů. George přiměl syna, aby si všiml, jak na jednom z nich vyčnívají z křoví blízko vrcholu skalní věže a jak vrchol bližšího kopce tvoří holá skála bez porostu. Ten holý kopec byl vyšší než široko daleko cokoli jiného.

„To je Awere Hill, kde v těchto dnech káže ten blázen,“ řekl George. „Takže měj Awere Hill po levé straně a naše tři stromy za zády a dojdeš na jih, rovnou do Gulu. Když se budeš vracet, musíš mít Awere Hill po pravé straně a kopce Kilaku a město Patiko před sebou. Půjdeš rovně na sever, dokud neuvidíš ty tři velké stromy a svůj domov. Rozumíš?“

Anthony to už pochopil a přikývl.

„Dobře. Chytrý chlapec.“

Při té pochvale Anthony znovu pocítil to vzácné vnitřní teplo. „Kdo je ten blázen, tati?“

Otec zaváhal, než odpověděl. „Jmenuje se Joseph Kony. Žije poblíž kopců a je to bratranec pomatené ženy jménem Alice Auma, která si říká Lakwena – ‚Posel‘.“

„Posel čeho?“

„Kdo ví,“ řekl George. „Alice tvrdí, že vidí budoucnost, a přesvědčila své stoupence, včetně Konyho, že dokáže proměnit kameny v bomby. Poté, co Museveni vyhrál, vyhlásila nové vládě válku. Kony se ke své sestřenici odmítl přidat, brzy začal nosit bílé roucho a kázat na Awere Hillu. Říká se, že dokáže přivolat bouřku a má ještě mnohem větší moc než Lakwena. Každý večer tam chodí stále více lidí, chtějí jej vidět kázat a vyvolávat bouřky.“

Anthony hleděl daleko přes údolí na skalní kupoli Awere Hillu a snažil se představit si člověka, který dokáže přivolat hromy, blesky a déšť.

Otec, jako by si přál, aby se o Konym vůbec nezmiňoval, dodal: „K Awere Hillu se nikdy ani nepřiblížíš. Nikdo se zdravým rozumem tam už nechodí.“

„Ale můžu ho použít jako orientační bod?“

George vydechl úlevou. „Ano, přesně tak.“

„A co ve tmě? Co když žádný z těch kopců neuvidím?“

Otec se usmál. „Velmi dobrá připomínka.“

***

Zatímco ho George vedl ke skalnatému výběžku bez stromů a keřů, nad krajinou se snesl soumrak.

„Proč jsme tady, tati?“ zeptal se Anthony a rozhlédl se po nyní už sotva zřetelném porostu, protože nesvítil měsíc. „Co je tam dole k vidění?“

Cítil, jak se otec usmívá a pokládá mu ruku na rameno. „Nejsi tu proto, aby ses díval dolů, Anthony. Jsi tu, aby ses díval vzhůru.“

Chlapec zvedl oči a spatřil Georgeovu siluetu, jak ukazuje na kupolovitou noční oblohu a hvězdy objevující se všemi směry. Některé byly seskupené, jiné osamocené, ale zdálo se, že jich každou vteřinu přibývá.

„Rád se dívám na hvězdy. Připadají mi překrásné,“ přiznal Anthony.

„Mně taky, ovšem ve hvězdách je mnohem víc než jen krása,“ řekl George. „Mohou být tvým průvodcem, kompasem i mapou. Když mi bylo asi tolik jako tobě, jeden ačolský šaman mi pověděl, že když se naučíš poznávat hvězdy podle jejich polohy na obloze, můžeš najít cestu domů nebo kamkoli jinam budeš chtít jít, a to i za tak temné noci, jako je tahle.“

Anthony poslouchal, jak mu otec ukazuje shluky hvězd, jež se téměř nepohybují, a další, které přicházejí a odcházejí za svítání a za soumraku i s přelomem ročních období. „Jakmile si je zapamatuješ,“ vysvětloval George, „můžeš podle nich určit svou polohu a směr cesty.“

„Šaman mi také řekl, že naše duše pocházejí z hvězd a po naší smrti se do nich zase vracejí. Takže když se díváš na hvězdy, Anthony, možná na tebe také září duše tvých předků a dětí.“

Chlapec se zahleděl na všechny ty třpytivé body rozeseté po černé noční obloze. „Je to pravda, tati?“

George objal Anthonyho kolem ramen. „Nevím. Ale rád bych si to myslel.“

Anthony otcovo objetí opětoval. „Tak si to budu myslet taky.“

Cestou domů George Anthonymu pověděl, že kromě toho, že se musí učit o hvězdách, musí teď i začít myslet a chovat se víc jako muž, ne jako malý kluk.

„Ale je mi teprve sedm, tati.“

Otec se zasmál. „Ano, tvoje matka říká totéž. Tedy prý jako člověk. Ovšem teď to všechno začíná, Anthony. Jsi ještě chlapec, ale chci, abych se na tebe v budoucnu mohl podívat a viděl, jaký se z tebe stal dobrý člověk – někdo, kdo dělá správné věci, kdo stojí na vlastních nohou a kdo rozezná dobré od zlého. Člověk, který se chová k lidem spravedlivě a očekává, že se k němu tak budou chovat také. Který se vyzná ve svém oboru a ve své práci a cítí se zodpovědný za to, že uživí a zabezpečí svou rodinu. Jako člověk, který umí milovat a učit se od své ženy, který umí dobře učit své děti, aby i ony mohly dobře učit své děti a aby příběh a dovednosti dobrého a slušného života v rodině pokračovaly.“

„Jak si to všechno zapamatuju?“

„To nemusíš. Alespoň ne teď. Nakonec se ale všechno smrskne v tyto potřeby, Anthony. Snaž se být každým dnem lepším člověkem. A kdykoli budeš v životě z čehokoli zmatený, nebudeš si jistý, co máš dělat, polož si tuto otázku: Co by udělal dobrý člověk?“

Anthony i ve tmě cítil nadšení, jež sálalo z otcových slov. Cítil chvění po těle a u srdce se mu znovu rozlévalo teplo.

„Co by udělal dobrý člověk, říkáš?“ pověděl Anthony. „To si budu pamatovat.“

„Dobře. A ještě jedna otázka k zapamatování: Jak být dnes šťastný?“

„Já už šťastný jsem,“ opáčil Anthony a snažil se s otcem udržet tempo. Žasl nad tím, že i ve tmě se orientuje jistě jako šelma.

George se před ním rozesmál. „To jsi. Alespoň z velké části. Ovšem víš, jak být šťastný, když jsi smutný nebo máš strach?“

„Že si půjdu hrát s kamarády?“

„Dobře. Tak tedy ještě jedna: Hledej ve svém životě dobré věci a buď vděčný. Vždycky se budeš cítit šťastnější, když k tomu takto přistoupíš, a budeš se i méně bát. Nevím proč, ale je to pravda.“

Brzy znovu přišli do vesnice a zamířili k ohňům, jež živily už jen rozžhavené uhlíky. Usmál se na matku, která vstávala z podložky z rákosu, na níž seděla u ohně.

„Byl jsi pryč dlouho,“ řekla Acoko. „Začínala jsem se strachovat.“

„Je v pořádku a nic si nezlomil,“ uklidňoval ji George. „Ale myslím, že je unavený.“

„A máš hlad? Schovala jsem ti trochu prosa, jitrocele a pikantní okrové omáčky, kterou máš tak rád.“

„Ano, prosím,“ požádal Anthony, který najednou pocítil ospalost a hlad.

George jej objal. „Myslím, že první noc se vydařila. Pobral jsi to rychle.“

Anthony mu objetí opětoval. „Rád se učím novým věcem.“

„Tak to máš napůl vyhráno.“

Otec odešel zkontrolovat zbytek své rodiny i rodinu bratra Paula. Anthonyho strýc bydlel velmi blízko, téměř pod těmi třemi vzrostlými stromy.

Matka před Anthonyho položila lžíci a kovový talíř s horkým jídlem. „Jez, nebo z tebe nikdy nevyroste velký a silný muž, jakým bys měl být.“

„Já už jsem silnější než ostatní kluci, protože rád běhám. Táta říká, že jsem díky tomu výjimečný.“ Znovu cítil, jak se mu tělem rozlévá blažené teplo, a na matku se rozzářil.

„Tak jez, ty můj výjimečný chlapče,“ naléhala dál. „Jez, abys mohl běžet co nejdál a co nejrychleji.“

Anthony si vsunul lžíci s jídlem do úst, vychutnával si všechny chutě a zjišťoval, že je za ně vděčný jako nikdy předtím.

„Je to tak dobré,“ řekl. „Děkuju, mami.“

Potěšilo ji to. „Jsem ráda, že ti chutná. Co tě otec naučil?“

„O hvězdách. A jak být dobrým člověkem. A o orientačních bodech, jako je Awere Hill a ty tři stromy poblíž domu strýčka Paula.“

„A co jsi o hvězdách zjistil?“

„Spoustu věcí. Díky hvězdám můžeš ve tmě najít cestu a nebát se.“

Acoko se zachmuřila. „Možná se naučíš orientovat ve tmě, ale vždycky by ses měl bát toho, co žije a potuluje se kolem v noci. Vždycky.“

„Táta říkal, že se musím naučit být šťastný, místo abych se bál.“

Matka se ušklíbla. „George je dobrý člověk, ale někdy je to blázen. Život není jen o štěstí, Anthony. Je o přežití. Někdy je život tak těžký, že ho prostě musíš přežít.“

Anthony nevěděl, proč Acoko nazvala otce bláznem, a trochu ho to rozzlobilo, protože chtěl znovu zažít ten vzácný, hřejivý pocit, který ho naplňoval, když se těšil Georgeově chvále.

„No, táta říká, že jsem výjimečný, protože ve škole tvrdě pracuju, pomáhám ti a jsem dobrý kamarád.“

Matka zaváhala, ale pak změkla, pohladila ho po vlasech a objala ho. „To všechno jsi, můj maličký. To všechno jsi.“

TŘETÍ KAPITOLA

Září 1988

Amia’bil, Uganda

Asi šedesát kilometrů jihovýchodně od Anthonyho vesnice a jen kousek od města Lira žila Florence Okoriová. Necítila se dobře a nechtěla vstát z postele.

Za normálních okolností byla čtyřletá Florence ve své početné rodině jedním z prvních ranních ptáčat. Mladá dívenka časné vstávání milovala, zejména kokrhání kohoutů ještě před svítáním, rozmanité zvuky dobytka, třesoucí se zvonce ovcí a bečení koz. A klapání matčiných sandálů.

Matka Joska rovněž vstávala brzy – musela. Flo obvykle vstávala dobrovolně a doprovázela ji od rodinných chatrčí k zurčícímu potoku, kde společně nabíraly vodu do kbelíků a modrých kanystrů, a když se pak ještě v ranním šeru se zátěží vracely zpět do kopce k chatrčím, prozpěvovaly si evangelické písně.

Díky tahání vody a téměř neustálému pohybu od úsvitu do soumraku byla Florence velice štíhlá a silná. Navíc rutina a rytmus jejího každodenního sezonního života, spočívajícího v sázení, obhospodařování a následné sklizni, ji hluboce uspokojovaly. Dnes bylo třeba nasbírat dříví, okopávat batáty a bavlnu a sklízet mango. A možná se také s otcem vypraví do buše sbírat léčivé rostliny. Příští týden jí navíc začíná škola!

Vstávej, Flo, pomyslela si ospale. Všechno pro tebe začne být tak vzrušující!

Přesně tato slova pronesla předešlý den její matka poté, co Florencin otec Constantine podepsal dokumenty a zaplatil dceři školné, aby mohla získat vzdělání. Všechno pro tebe začne být tak vzrušující!

Když se to vezme kolem a kolem, měla by být Flo už dávno vzhůru a čilá, otravovat Josku otázkami, co bude potřebovat do školy, jaké to tam bude a kdo bude její učitel. Ale nebyla ani vzhůru, ani čilá. Ani v nejmenším.

Deka přehozená přes dveře matčiny chatrče se rozhrnula a Florence uslyšela jemné pleskání Josčiných sandálů. Přiměla se probudit. Nemohla přece nechat matku, aby šla pro vodu sama.

Oči se jí zachvěly. Bolela ji hlava. Spala venku, jak to ostatně dělávala často, a tak viděla, jak se v šeru matka pohybuje kolem.

Florence se donutila odhodit prostěradlo, pod kterým spala, zvedla se na čtyři a na okamžik se jí zatočila hlava. Svaly ji bolely, ale s námahou se postavila na nohy. Pak se v teplém, vlhkém vzduchu rozkašlala a zachvěla.

„Dobré ráno, Florence,“ pronesla Joska. „Děkuju, že vykročíš do nového dne se mnou.“ Matka ji objala a pak řekla: „Jsi celá horká, a přesto se třeseš, dítě.“

„Nic mi není,“ oponovala Florence, avšak za ušima a na temeni hlavy cítila pálení. Napadlo ji, že pokud se ihned nevydá k potoku, možná tam později ani nedojde. „Vezmu si vědra.“

Matka jí je podala a sama si vzala dva modré kanystry. V sílícím světle vycházejícího slunce se vydaly kolem rodinné zahrady a bambusů k úzké pěšině, která vedla pětasedmdesát metrů z kopce k hrázi potoka. Byl v ní malý otvor, aby voda mohla rychle proudit. Joska nejprve naplnila kbelíky.

„Můžeš se pomalu vydat zpět, já jen naplním kanystry,“ pověděla jí matka.

„Dobře, mami,“ řekla Florence a snažila se zahnat pocit závratě. Přidřepla si, aby zvedla plné nádoby, do každé ruky jednu.

Pak se Florence otočila a vyrazila nahoru od koryta po krátkém strmém břehu. U potoka přitom stále byla skrytá pod rouškou tmy. Ucítila kouř a pak něco ostřejšího – vonělo to jako sušená skořice, kterou si otec rád lámal do čaje. Najednou jí oteklo a rozbolelo hrdlo a rozkašlala se. Cítila, jak jí po čele a v ústech rostou boule. Kvůli bolesti v krku, potřebě kašlat, všudypřítomným boulím i té zvláštní vůni skořice ve vzduchu přestala vnímat stezku, po níž stoupala.

Klopýtla a málem vylila vědra. Čtyřletá Florence se však nějakým způsobem udržela na nohou a v kbelících stále zůstala většina vody. Překvapilo ji, že zakopla; myslela si, že cestu zná tak dobře, že by po ní mohla jít i za tmy a říct, kde se nachází jaký kořen nebo uvolněný kámen. Teď jí však třeštila hlava. Začalo se jí těžce dýchat. Cítila tepání krve ve spáncích a kůže ji na pažích pálila tak, že by nejraději odložila vědra, aby se mohla poškrábat.

Florence se zařekla, že vědra nepoloží dřív, než se dostane na vrchol strmého svahu. Udělala jeden opatrný krok a pak druhý; měla pocit, že to zvládne, ale potom se příval krve ve spáncích změnil ve vodopád a udělalo se jí mdlo. Slyšela, jak vědra dopadla na zem, a cítila, jak jí voda ošplouchla kotníky. Až posléze si uvědomila, že je pustila a bezvládně padá vzad.

Žuchla na zem a začala plakat. Uvědomila si, jak na ni matka zděšeně volá: „Florence!“.

Joska byla za pár vteřin u ní a kolébala ji. Florence sténala. „Něco se děje, mami. V puse mám boule a všechno mě bolí. Je mi takové horko, že se ani nemůžu postavit.“

„Pomoc!“ křičela matka nahoru na kopec. „Constantine! Pomoc!“

Do východu slunce zbývalo ještě patnáct minut. Joska dostala Florence na rovnou plochu a přiložila jí vlhký hadr na čelo. To už ze svahu sbíhal její otec s baterkou v ruce.

„Celá hoří,“ vysvětlila matka. „Na čele má vyrážku a v puse boule.“

Florence si matně uvědomovala, že jí otec říká, aby otevřela ústa a zavřela oči, aby si mohl posvítit. Když to udělala, jako by začala padat a stále víc se vzdalovala od paprsku světla, který jí mířil na tvář.

„Na těch hrbolcích jsou skvrny,“ řekl Constantine. „Myslím, že jsou to spalničky.“

„Spalničky!“ Florence sice ztrácela vědomí, ale v matčině hlase slyšela strach a odevzdanost. „Co budeme dělat?“

„Musíme ji držet stranou od ostatních dětí. Vezmeme ji do nemocnice v Liře. Tam už budou vědět, jak ji léčit.“

„Myslíš, že…?“

„Nejlepší šancí pro ni je nemocnice, Josko. Vezmu ji tam.“

„Jdu s tebou.“

Stejně jako stoupalo slunce na nebi, zvedal se v rovníkové oblasti i jeho žár. Constantine uložil zpocenou holčičku do malého vozíku, který zapřáhl za jejich osla. Ležela v něm na zádech, sténala bolestí ve svalech i kostech a sotva si nad sebou vybavovala matčinu vyděšenou tvář. Horečka jí dál rostla a horizont zbarvený září ranního slunce spolu s tmavomodrou oblohou orámovanou vlnícími se banánovými listy po stranách cesty se změnily nejprve v červené a pak v černé tečky a všechno zmizelo někam do neznáma.

***

Joska viděla, jak se dceřina hlava zakymácela a pak se prohnula v jakési křeči. Zakřičela na svého muže, zatímco Florence jako by se jazykem snažila nasát vzduch. Téměř hned, jak to začalo, se holčička zhroutila a dál ležela bez hnutí, jen sebou škubala. V koutcích úst se jí dělala bílá pěna.

„Ach, dobrotivý Bože, ne,“ zasténala Joska.

„Stále dýchá,“ řekl Constantine. „Ještě nedobojovala.

Udeřil osla holí do zadnice a ten se dal do klusu. Joska běžela vedle vozíku a hledala jakékoli známky toho, že se její čtyřletá dcera vzpamatovává ze záchvatu. Kromě škubání a občasných grimas se ale dívka nehýbala, jako by se vznášela mezi životem a smrtí.

Prosím, Bože, tuhle ne, modlila se Joska v běhu. Neber mi ji. Florence je výjimečná. Cítím to svou láskou k ní. Byla stvořena pro větší věci, Pane. Prosím. Nech mou holčičku žít a moje láska k ní se postará o zbytek. To ti slibuji.

Trvalo jim hodinu, než dorazili do nemocnice v Liře. K Josčině zděšení tam už stál tucet dalších matek a otců s kašlajícími a horečnatými malými dětmi.

Na verandě nemocnice je třídil zdravotní bratr v roušce. Joska běžela rovnou do čela zástupu a vysvětlovala mu, že Florence právě prodělala nějaký záchvat. Teprve když mu popsala bílou pěnu v koutcích úst a Constantine vykřikl, že má další záchvat, jí zdravotník řekl, aby dívenku rychle přivedla dopředu.

Její druhý záchvat ustal, ale záškuby a tiky, které po něm následovaly, byly silnější než prve. Přispěchaly k nim sestry s nosítky, položily Florence na ně a urychleně ji odvezly dovnitř.

Když se je Joska s Constantinem pokusili následovat, jiná sestra je zastavila.

„Tato nemocnice je plně v karanténě. Udělali jste pro ni, co jste mohli. Nechte tu svá jména a místo bydliště. Až budeme vědět víc, někoho pro vás pošleme.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Většina lidí s tím bojuje devět až čtrnáct dní. Jenže u některých dětí horečky udeří mnohem silněji a trvají déle.“

„Nemůžeme ještě něco udělat?“ zeptal se Constantine.

„Můžete se modlit,“ opáčila sestra a odešla.

Joska se cítila bezmocná a hledala oporu manželovy náruče.

„Modlím se, aby nemoc rychle odešla a ona přežila,“ řekl Constantine a objal ji.

„To já také,“ přitakala žena. „Ale už jsme přišli o čtyři děti. Co když přijdeme i o Flo?“

Manžel se zahleděl do dálky a nedokázal odpovědět.

***

Florence bojovala se spalničkami, které se rozšířily po neočkovaných částech Ugandy a zahltily nemocnice a lékařské kliniky, téměř dva týdny. Horečky u ní propukaly několikrát denně. Tekutiny musela dostávat nitrožilně. Záchvaty se však už nevrátily.

Když se po třinácti dnech v bezvědomí večer konečně probudila, neměla sebemenší tušení, kde se ocitla. Oči se jí líně otevřely a Flo spatřila ženu v bílém oblečení. Blížila se k ní.

„Florence se probouzí,“ řekla žena. „Jsem slečna Catherine, tvá ošetřující sestřička. Máš žízeň?“

Florence omámeně přikývla. Sestra jí přinesla hrnek vody.

„Můžeš se posadit?“

Dívka se o to pokusila, ale tělo měla zdřevěnělé, skoro jako by bylo ochrnuté.

„Ne.“

Slečna Catherine ji tedy posadila a nalila jí vodu do úst. Flo hltavě pila, jen na chvíli jí zaskočilo a rozkašlala se. Sestra ji poplácala po zádech, avšak Florence se znovu zakuckala.

„Horečka ti výrazně klesla a Koplikovy skvrny v ústech jsou taky téměř pryč,“ vysvětlovala jí slečna Catherine. „Ale toho kašle se ještě nějakou dobu nezbavíš a budeš dlouho slabá.“

„Nemůžu hýbat rukama ani nohama,“ opáčila Florence vyděšeně.

Sestra se natáhla a štípla ji do předloktí.

„Au!“

„Aha,“ prohlásila slečna Catherine a sáhla jí na nohu. „A co tady?“

„To taky bolí!“

„To je dobře. A teď se musím postarat o ostatní.“

Florence se vůbec poprvé rozhlédla po místnosti a zjistila, že je ode zdi ke zdi plná postelí s dětmi. Většina jich spala.

„Kolik jich tu je?“

„Třicet,“ řekla. „A za vás za všechny jsem tu zodpovědná.“

„Jak dlouho tu budu muset být?“ zeptala se Flo, když už sestra chtěla odejít.

„Dokud horečky neustoupí a doktor ti nedovolí odejít.“

***

Flo horečky nepřešly. Následujícího dne se navíc vrátily i s odvetou a vystoupaly na devětatřicet stupňů Celsia, což jí jen zázrakem nepřivodilo další záchvat, ovšem vyústilo to v noční můry a halucinace, kdy Flo věřila, že už není v nemocnici, ale doma s matkou, otcem i všemi sourozenci.

V jedné z těchto nočních můr šla do obchodu se svým nejstarším bratrem Owenem, který byl jejím oblíbencem. Florence stále kašlala a říkala mu, že neví, jestli to zvládne. Owen jí stále dokola opakoval, že všechno bude v pořádku, že to zvládne. Bratrova konejšivá slova jí dodala odvahu, jenže pak si všimla, že Owen má problém s ní držet krok.

Ve skutečnosti se Owen nacházel na prahu dospělosti, byl silák a den co den tvrdě pracoval. V jejích nočních můrách se však stále snažil popadnout dech a zaostával víc a víc, až ho vzadu ve tmě sotva viděla. A pak její velký bratr zmizel.

V zajetí halucinací Florence sevřela osamělost, jakou nikdy předtím nepoznala. Obklopila ji noc a zoufale se snažila najít Owena i cestu domů k mámě a tátovi, ale nedařilo se jí to. Začala vyvádět a donekonečna plakala.

„Ššššššššš, už je to dobré, Florence,“ konejšila ji slečna Catherine, když se dívka po více než měsíci na spalničkovém oddělení znovu probudila a pod vlivem další horečky blekotala nesmysly. „Byl to jen sen, jsem u tebe.“

„Ale já chci domů,“ opáčila slabě.

Za sestrou něco zaskřípalo. Slečna Catherine se ohlédla přes rameno a uviděla totéž co Florence: dva ošetřovatelé přikrývali prostěradlem vychrtlé tělíčko malého chlapce na nosítkách.

Florence ani neměla sílu zděsit se. „Co s ním budou dělat?“

„Pohřbí ho,“ řekla sestra.

„Zemřel na spalničky?“

„Ano, přesněji řečeno na komplikace po spalničkách.“

„Já ale nechci umřít, slečno Catherine.“

Sestra vypadala zaraženě. „Já vím, zlato. Taky nechci, abys zemřela. Ty ani nikdo jiný na tomto nešťastném místě.“

„Pomůže, když se budu modlit?“ zeptala se Florence.

„Samozřejmě. Ale pokud chceš, aby tvé modlitby byly vyslyšeny, musí tvá hlava následovat srdce – za klidem a vděčností.“

„Co to je vděčnost?“

„To je, když jsi za něco ve svém životě opravdu ráda, když za to děkuješ. Jsi vděčná za to, že žiješ. Nebo za jídlo, které jíš. Nebo za tuhle postel, na které spíš. Když jsi vděčná, máš mír v srdci a tvé modlitby budou vyslyšeny.“

Sestra ji políbila na čelo a odešla.

Florence zavřela oči, sepjala ruce tak, jak to dělala její matka v kostele, a tiše děkovala za to, že neumřela, za nemocnici a za slečnu Catherine. Opravdu se cítila lépe – alespoň trochu – a pak se pomodlila, aby už neumíraly žádné další děti a aby mohla jít domů.

***

Z oslabení po spalničkách však začalo umírat stále více dětí, běžně až pět každý týden. Florence viděla, jak přes ně přehazují prostěradla a dnem i nocí je odvážejí ven. Zdálo se jí, že smrt nebere konce. A děti, jež přežily, všechny nemocnici opouštěly o berlích nebo na invalidním vozíku, neschopné se zapřít o svoje nemocí zkřehlé končetiny.

Na své páté narozeniny prvního prosince byla Florence zcela sama. O dva týdny později horečky konečně začaly ustupovat. Slečna Catherine jí ale řekla, že je stále příliš slabá na to, aby mohla jít domů.

V následujících dnech se necítila o nic lépe ani silnější. Pak se jednoho odpoledne, když už si myslela, že snad nikdy neopustí spalničkové oddělení, probudila ze spánku a uviděla u své postele Josku a ošetřující sestru.

„Mami?“ řekla a začala plakat.

Také matka plakala a objala ji. „Přišla jsem si pro tebe, vezmu tě domů, holčičko moje.“

„Odvádíte ji v rozporu s pokyny lékaře,“ upozornila je slečna Catherine.

„Umírá tady příliš mnoho dětí a sama jste říkala, že horečky už ustoupily,“ oponovala Joska. „Doma se o Florence postarám. Kromě toho zítra jsou Vánoce. V den narození Páně ji nenechám v nemocnici.“

Sestra se netvářila nadšeně, ale pomohla Florence obléknout se a přivezla jí invalidní vozík. Zhubla tolik, že když ji Joska po třech měsících odvážela z nemocnice, říkala, že vypadá jako ptáče.

„Sbohem, Florence,“ řekla slečna Catherine na rozloučenou.

„Jednou chci být zdravotní sestra jako vy,“ pověděla jí Florence. „Máte pěknou uniformu a pomáháte lidem.“

„To asi ano,“ usmála se na ni sestra a pak se obrátila na Josku. „Ten vozík tu bohužel musí zůstat.“

„Aha,“ řekla Joska. „Manžel tažný vozík používá k prodeji bavlny. Ale na tom nezáleží.“

Joska jediným pohybem zvedla Florence a vydala se s ní na cestu. Flo si nepamatovala, kdy ji matka naposledy podpírala nebo nesla, jenže teď byla zavěšená kolem jejího krku a rozplývala se nad její známou vůní, nad tím, že je Štědrý den a ona jde domů.

Joska dokázala nést Florence na svém krku víc než kilometr, potom si ji ale jen přehodila a pokračovala dál. Když za sebou měly téměř dva kilometry a čekal je sotva kilometr do jejich vesničky, začala Florence cítit, jak matce ubývají síly.

„Můžeš mě položit, mami,“ řekla. „Nemusíš mě nést celou cestu bez odpočinku.“

K jejímu překvapení však Joska opět jen změnila úchop a ještě rychleji se s ní vydala směrem k domovu. Rozhodně jí přitom zašeptala do ucha: „Jsi moje dcera, Florence. Miluji tě celým svým srdcem a celou duší. A láska je ta nejmocnější síla, jaká existuje. Kdybych musela, nesla bych tě v náručí navždy.“

***

Florence při těch slovech pocítila šimrání na kůži, v mozku i na srdci a rychle ji zaplavily ty nejkrásnější emoce. Cítila jen lásku, která přicházela od její matky, začala plakat radostí a věděla, že na tu chvíli nikdy nezapomene. Ani na to, jak dobře, v bezpečí a milovaně se cítila cestou domů.

Když Joska odnesla Florence na místo, které před třemi měsíci v horečce a s halucinacemi opustila, sestry a bratři už začínali připravovat vánoční hostinu – krájeli batáty na kostičky, slzeli u cibule a hlídali hrnec s vařící se vodou nad doutnajícím ohněm. Když matka položila Florence do stínu na podložku, zajásali a nahrnuli se k ní, aby ji přivítali doma.

„Věděl jsem, že to zvládneš, Prcku,“ přiznal Owen. „Jinak bych neměl s kým šprýmovat.“

„Chyběla jsi mi, Flo,“ řekla tříletá Margaret. Florence se slabě usmála. „Taky jsi mi chyběla. Vy všichni. Často se mi o vás zdálo.“

„Myslím, že Florence vyrostla,“ prohlásila její starší sestra Rosa, které bylo patnáct. „Má delší nohy.“

Florence se zamračila, pohlédla na své nohy a viděla, že jsou vytáhlejší, než si je pamatovala.

„Jsou dlouhé jako pavoučí,“ usoudil mladší chlapec s čerstvě oholenou hlavou a chybějícím horním předním zubem. „Pavouk Florence!“

„Nech toho, Jaspere,“ jemně plácl Owen Florencina oblíbeného bratrance, jenž byl o pár měsíců starší než ona, byl chytrý a vždycky se zapletl do nějaké lumpárny.

„Neboj se,“ opáčila Florence. „Upletu pavučinu a Jaspera do ní chytím.“

„A co jsem?“ namítl Jasper. „Moucha?“

Všichni její sourozenci se rozesmáli a pak se ozval pronikavý mužský hlas. „Co se to tu děje?“

Rozestoupili se a za nimi vykoukl její otec, živý a mrštný malý muž, který vypadal, že je neustále v pohybu. Málokdy se stalo, že by se Constantine Okori za celý den byť jen usmál nebo trochu zvolnil, natož aby si odpočinul. Pokud se tedy nejednalo o významný svátek, jako byl tento. Nesl dvě jutové tašky, které položil na zem. V jedné z nich kdákalo a kvokalo kuře.

„Podívej, kdo je doma,“ řekla mu Joska a ustoupila stranou.

Constantinovi div nevypadly oči z důlků. „Flo!“ vykřikl a přiskočil k ní. Poklekl vedle ní a jemně jí položil ruku na čelo. „Nechtěli nás za tebou pustit. Ale s matkou jsme se za tebe každý den modlili.“

„Já vím,“ usmála se na něj Florence.

Constantine se usmál a pak se podíval na svou ženu. „Naše marnotratná dcera se vrátila domů.“

Joska svraštila obočí. „Na Florence není nic marnotratného.“

„Však víš, jak to myslím,“ opáčil a na tváři se mu vykouzlil úsměv. „Je doma, a to je ten nejlepší vánoční dárek a důvod k velké oslavě. Pivo, které jsem koupil, určitě nevystačí.“

Zamračený výraz jeho ženy se ještě prohloubil. Byla evangelička a nepila. Naopak Constantine byl katolík a o svátcích pil pivo velice rád.

„Zatím se pusť do piva, co už máš, ano?“ prohlásila Joska.

Constantine vypadal, že se bude chtít hádat, ale potom jen pokrčil rameny: „Právě teď hodlám jedno načít. Na to, že je naše holčička zase doma.“

„Máš ty kuřata?“ zavolala za ním, když se vrátil k taškám.

„Dva velké kapouny. A všechno ostatní, oč jsi žádala.“

Sáhl do jedné z tašek a vytáhl vysokou lahev nilského piva. Kapesním nožíkem sejmul víčko a napil se.

„Paráda,“ mlaskl. „Pořád je studené.“

„Nemáš v tašce něco pro Florence?“ zeptala se Joska. „Něco na přivítanou?“

„To je v pohodě, mami,“ řekla Florence. „Jsem šťastná už jen proto, že jsem tady.“

Ale Constantinovi jako by něco došlo, protože se usmál a ohnul se pro tašku. „Ačkoli jsem nevěděl, že se naše drahá Florence na Štědrý den vrátí domů, když jsem získal slušné peníze za bavlnu, něco mě přimělo koupit tohle.“

Vytáhl malou čokoládovou tyčinku a vrátil se s ní a pivem zpět, aby znovu poklekl u Florence. „Vychutnej si ji, zlatíčko.“

Neměla tu sílu, aby mu přiznala, že se jí dělá trochu špatně od žaludku, a tak pověděla: „Můžeme si ji nechat na zítra, tati? Na Vánoce?“

„Můžeme,“ řekl. „Ale proč z ní trochu nezkusit?“

„Dobře,“ opáčila a zvedla se na lokti, když jí táta ulomil kousek tyčinky. Vložila si ho do úst a po těle se jí rozlil pocit slasti. „To je tak dobré.“

„Můžu si kousek vzít, strýčku Constantine?“ zeptal se Jasper.

Florencin otec měl pro svého synovce, jehož rodiče před rokem zahynuli při nehodě autobusu, slabost, ale řekl: „Teď ne, Jaspere. Až zítra.“

„Ach jo,“ vzdychl chlapec a zatvářil se nanejvýš zklamaně. „Copak zítra ještě něco zbude?“

„Takový je plán.“

„Aha,“ poznamenal a najednou se pousmál. „To je dobře!“

„Zatím pomoz bratrancům a tetě s dřívím.“

„Už je to hotové!“ ohlásil Jasper. „Je ho dost i na zítřek. A tetě jsem zametl všude, kde bylo třeba.“

Joska přikývla. „Opravdu. Ani jsem mu to nemusela říkat.“

Jasper se rozzářil a pohodil rameny.

„Tak si zatím sedni a přivítej Flo,“ navrhl Constantine. „A vy všichni ostatní se vraťte ke svým povinnostem. Než se nadějete, bude tma.“

***

Když se ostatní sourozenci vrátili k činnostem, od kterých byli vyrušeni, Jasper se vydal k Flo, ale pak se s obavami ve tváři zastavil.

„Nemůžu už to od tebe dostat, že ne?“

„Ne,“ zareagovala Joska a poplácala Florence po rameni. Potom vstala a vydala se k ohni. „Sestřičky říkaly, že už je zdravá.“

Jasper zaváhal, pak si k ní však sedl na podložku. „Jak to v nemocnici vypadá?“

Florence se cítila unavená, ale odpověděla: „Spousta dětí, žádné hraní. Nesnášela jsem to tam. Kromě slečny Catherine. Mojí ošetřující sestřičky.“

Jasper se nad tím zamyslel. „Je pravda, že máš všude fleky? Jako leopard?“

„Měla vyrážku, Jaspere,“ zvolala napříč místností Joska.

„Ale skvrny v puse vypadaly jako od leoparda, ne?“

Florence se zasmála, až se z toho zakašlala. „Leopardi nemají v tlamě skvrny.“

„Jak to víš?“ zeptal se Jasper. „Dívala ses někdy leopardovi do tlamy?“

„Doufám, že nikdy nebudu muset. Ovšem jsem si docela jistá, že tam skvrny nemají.“

„Jenže ty jsi je měla.“

„To ty spalničky. Jenže už jsou pryč.“

„Můžu se podívat?“

Florence otevřela ústa dokořán.

„Páni, Flo,“ žasl Jasper. „Ty máš ale vážně velkou pusu.“

Florence si odfrkla. Bratranec měl takové řeči pořád.

„Odejdi, Jaspere,“ požádala a zívla. „Chci spát.“

„Copak nejsi ráda, že jsi doma?“

Flo se rozhlédla po místnosti a vzpomněla si na všudypřítomnou lásku, kterou cítila v matčině náruči cestou domů. S úsměvem na tváři zavřela oči.

„Víc než šťastná, Jaspere. Tohle je ten nejlepší vánoční dárek, jaký jsem kdy dostala.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Květen 1992

Rwotobilo, Uganda

Ať už dvanáctiletý Anthony Opoka mířil během dne kamkoli, vždycky běžel. Od své chatrče ke studni, od studny na zahradu, o kterou se staral, a pak celou cestu až do školy a pozdě odpoledne zase zpátky – pokaždé skoro dva kilometry.

Anthony takhle běhal téměř každý den od loňského května. Trénoval, aby byl rychlý na dlouhých vzdálenostech a zužitkoval to v okresní kvalifikaci na běžecký závod i v závodě samotném. Nedávno vyhrál kvalifikaci, stejně jako před rokem, kdy ale potom na okresním závodě skončil druhý. Zapřísahal se, že znovu se to nestane.

Vyhraju, říkal opakovaně otci, matce i sourozencům. Tentokrát toho Patricka porazím. Sledujte mě. Budu okresním šampionem.

Pokaždé, když to Anthony řekl, cítil, jak ho příjemně hřeje u srdce. Jakmile zavřel oči, viděl, jak mu všichni fandí, když protíná cílovou čáru. Okresní šampion!

George ho v tomto způsobu myšlení podporoval, jako to ostatně dělal vždy, když spolu někam šli a mluvili o tom, že se z kluka stane člověk. Matka mu však neustále připomínala, že se může stát cokoli, že může selhat mnoha způsoby, a to tak, jak by to nikdy nečekal. Znovu mu to řekla zrovna předchozího večera, protože věděla, že dnes je ten klíčový den. Dnes se koná okresní závod.

Já neselžu, oponoval zamračeně. Všichni mě budou znát.

Acoko zavrtěla hlavou. Někdy si myslím, že potřebuješ, aby ti lidé pořád říkali, jak jsi dobrý a výjimečný, Anthony.

Co je na tom špatného?

Měl bys vědět, že jsi dobrý, aniž by ti to někdo musel říkat. To přesvědčení by mělo vycházet z tebe.

Anthony se cítil trochu sklesle, protože si uvědomil, že ho matka málokdy chválí a místo toho poukazuje na jeho nedostatky a vymýšlí způsoby, jak by mohla zmařit jeho naděje, otřást jeho vírou.

„Už jdu, mami,“ zavolal na ni, když ráno čistila hrnce.

„Dobře,“ řekla, aniž by zvedla hlavu. „Hodně štěstí.“

„Budu okresní šampion!“

„Slyšela jsem tě. Utíkej jako o život.“

V jejím hlase zaznívalo jen nepatrné nadšení. Anthony se vydal do školy a přál si, aby otec nebyl v Gulu. Znovu přemýšlel, proč se Acoko za poslední rok tak změnila, proč byla celá zachmuřená. Hodně spala. Anthony ji také v posledních měsících nejednou přistihl, jak o samotě pláče.

Snažil se na matku při chůzi nemyslet. Acoko ale miloval a věděl, že ona miluje jeho, a zkrátka nedokázal pochopit, proč je čím dál smutnější. Dokonce se na to onehdy zeptal svého otce, a George pro něj tentokrát neměl odpovědi.

Někteří lidé se takovými prostě stanou, řekl. Život je znovu a znovu zklamal, takže to svým způsobem už očekávají.

Anthonyho život zklamal jen zřídkakdy. Rád se smál, neustále žasl nad novými věcmi a zbožňoval školu, zejména matematiku a jazyky. Učitelé mu říkávali, že zanedlouho se stane vedoucím chlapcem, a tak se tohoto cíle chopil stejně, jako se chopil snahy stát se lepším člověkem, než byl předešlého dne. Také ustavičně trénoval na každoroční závody. Všude běhal a viděl se, jak znovu a znovu protíná cílovou čáru před Patrickem Lumumbou.

Na západě se tvořily bouřkové mraky. Když přešel z chůze do poklusu a míjel dům svého zesnulého strýce Johna, začal se zvedat vítr. Johna zabili vojáci Armády Božího odporu, fanatici věrní tomu šílenému kazateli z Awere Hillu. Napadli jeho strýce a další mecenáše hotelu v Gulu. Pokaždé, jakmile Anthony běžel kolem opuštěného domu svého mrtvého strýce, vzpomněl si na slova svého otce, který mu říkával, aby si dával na vojáky ABO pozor, protože unášejí chlapce, a pokud to bude jen trochu možné, aby se držel dál od všech vojáků a armády.

Nejhorší, co můžeš v životě udělat, je stát se vojákem, vykládal mu často George. Být vojákem je jen o moci jednoho člověka nad druhým. Než ses narodil, Idi Aminovi muži mě bili, protože k tomu měli moc. Když Museveni vyhrál válku, jeho muži mě bili, protože k tomu měli moc. A muži Josepha Konyho mi ze stejného důvodu zabili bratra. Takže prosím, Anthony, ať už v životě uděláš cokoli, nestaň se vojákem. Neměj moc nad ostatními.

***

Když dorazil ke škole, jeho mladší nevlastní bratři Albert s Charlesem už tam byli a hráli si s kamarády na honěnou nedaleko řady autobusů. Jen co uviděli Anthonyho, shlukli se kolem něj.

„Můj bratr vyhraje,“ prohlásil Charles. „Bude okresním šampionem.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl další kluk.

Albert začal sourozence bránit. „My to víme, a víš proč? Protože Anthony tvrdě trénoval, a když zavře oči, už stokrát se viděl, jak vyhrává.“

„Tisíckrát,“ řekl Anthony.

„Co jestli to Patrick Lumumba taky viděl tolikrát?“

Než Anthony stačil odpovědět, vyšli ze školy učitelé a pověděli všem, aby nastoupili do jednoho z vozidel. Anthony jako školní šampion jel s učiteli a ředitelem, který se ho ptal, jestli je nervózní, když poběží ve věkově nestrukturovaném závodě proti čtrnáctiletým dětem.

„Nervózní budu potom,“ opáčil.

Jen co však přijeli k areálu střední školy, kde se měl závod konat, uviděl stovky natěšených studentů, kteří se hrnuli z dalších autobusů a nízkonákladových přepravních vozů. Přímo uprostřed davu, vyšší než téměř všichni ostatní, stál Patrick.

Vypadá jako muž! pomyslel si Anthony. Jak je možné, aby za jediný rok někdo takhle vyrostl?

Do myšlenek se mu začaly vkrádat pochybnosti. Nemůžu předběhnout muže. Na jeho jeden krok připadají dva moje. Nemám šanci. Nikdo v závodě nemá šanci.

Když vystupoval z autobusu, cítil se poražený, dokud se vedle něj neobjevili Charles a Albert.

„Jsi připravený?“ zeptal se Albert.

„Viděl jsi Patricka?“ přidal se Anthony a ukázal na chlapce, který ho před rokem porazil.

„Fuu, ten je obrovský!“ hlesl Charles.

„Já vím. Je konec.“

„Konec?“ podivil se Albert. „Není konec. Koho zajímá, že vyrostl? Možná nebude tak rychlý, když nabral tolik hmoty.“

„Já nevím.“

„Nemůžeš jít do závodu s myšlenkou ‚já nevím‘,“ usoudil Charles.

Albert přikývl. „Co by ti na to řekl táta?“ zeptal se.

Anthony o tom přemýšlel a uslyšel v hlavě tátův hlas, který mu sděloval, aby se sám neporážel a zkusil vymyslet něco nového. Musíš věřit, že to dokážeš, než se do toho pustíš.

Několikrát si to zopakoval, zavřel oči a snažil se vidět sám sebe, jak protíná cílovou čáru před Patrickem a nechává ho daleko za sebou. Stále ho však viděl před sebou.

No, pomyslel si, možná ho dokážu dohnat a vyrovnat se mu.

Sotva ho to napadlo, v hlavě se mu zformoval plán, který teď viděl jasně před očima. Když je otevřel, usmál se na své mladší bratry a řekl: „Teď už tomu věřím.“

„Správně, porazíš ho!“ zaradoval se Charles.

„Porazíš! Porazíš!“ skandoval Albert.

Začaly se ozývat píšťalky. Někdo z vedení závodu měl býčí roh a svolával jím šampiony závodu z patnácti různých škol – chlapce i děvčata.

Dívky vyrazily první, startovaly v dlouhé řadě a měly sprintovat k vlajce na stožáru vzdálené asi pět set metrů a zpátky. Během prvních dvou set metrů se v poli začaly objevovat mezery, protože několik dívek začalo opravdu zostra.

Anthony teď oplýval sebedůvěrou, a tak začal nahlas povzbuzovat dívku, která na začátku byla v chumlu daleko vzadu, ale teď předběhla čtyři soupeřky, jež právě obíhaly stožár. Dvě stě metrů před cílem dostihla další dívku a její spolužáci začali šílet a skandovat, protože se blížila k vedoucí závodnici.

Než ji však stihla zcela dohnat, překročila vedoucí dívka cílovou čáru, začala lapat po dechu, chytila se za bok a padla k zemi. Zklamání ve tváři druhé v pořadí zasáhlo Anthonyho hluboko u srdce. Pak se znovu ozvaly píšťalky a roh, které svolávaly na startovní čáru chlapce. Anthony viděl, jak si dívka, která skončila druhá, otírá oči.

Dneska ne, pomyslel si, když v dálce zaslechl první hřmění.

Podíval se na zlověstně temná mračna, ale usoudil, že jsou vzdálená nejméně půl hodiny.

Chlapci nastoupili na startovní čáru. Anthony se postavil doprostřed.

Patrick Lumumba přišel jako poslední a protlačil se zprava k Anthonymu. Vypadal, jako by kromě toho, že vyrostl, přibral i osm kilo.

„Vždycky se trochu opozdím,“ řekl Patrick Anthonymu. „A pak tě pohřbím, Opoko.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Anthony. „To vidí každý. Běžím o druhé místo.“

Znatelně vyšší Patrick na něj shlédl. „To děláš dobře.“

Jakmile zazněla rána z pistole, polovina patnáctičlenného chlapeckého chumlu se, stejně jako předtím mnoho dívek, rozběhla v plném sprintu kupředu. Patrick pelášil za nimi, ale nohama kmital jen tak, aby se udržel v závěsu. V polovině cesty k vlajce a pětisetmetrové hranici se Anthony cíleně zařadil o jednoho chlapce za Patricka.

Když byli padesát metrů od vlajky a otočky zpátky, chlapci, kteří si předtím zřejmě mysleli, že jsou gepardi, začínali chytat křeče a zpomalovali. Patrick ještě před stožárem předběhl tři soupeře. Anthony předstihl chlapce před sebou a posunul se mírně doleva, aby zůstal přímo za loňským vítězem obíhajícím vlajku.

Patrick zrychlil tempo. Anthony se ho držel a předběhl chlapce na pátém místě a pak i toho na čtvrtém. Na hranici sedmi set padesáti metrů viděl, jak tři vedoucí běžci zaklání hlavy a tuhnou v ramenou. Dvě stě metrů před cílem Patrick předběhl chlapce na třetím místě.

Anthony však uviděl, že i Patrick začíná zaklánět hlavu a lapá po vzduchu. Jakmile si toho všiml, uvědomil si, jak dobře se sám cítí, a sto metrů před cílem už s ničím neotálel. Anthony zprava předběhl chlapce na druhém místě a nasadil k závěrečnému sprintu.

Pokořený soupeř na něj překvapeně zavrčel. Anthony se ale soustředil na Patricka a pomyslel si, že dokud neprotne cílovou čáru, musí stále zrychlovat.

Pětadvacet metrů před cílem se Anthony vyrovnal Patrickovi a dvacet metrů před cílem už byl před ním. Slyšel za sebou dusot nohou, které se jej snažily dohnat. Cítil, jak se urostlejší chlapec přibližuje, avšak když protnul cílovou čáru, kluk, který ho před rokem porazil, byl stále o půl kroku pozadu.

Anthony radostně rozhazoval rukama na hlavou a pak zpomalil a zalapal po dechu. Otočil se a viděl, jak Patrick kulhá, sténá a chytá se vzadu za nohu.

„Natržený sval,“ zavrčel. „Natrhl jsem si ho, jinak bych tě měl, Opoko.“

„Ale nemáš,“ řekl Anthony a zašklebil se, zatímco k němu s jásotem mířil Charles i zbytek školy. Vzali ho na ramena a promenádovali se s ním po areálu střední školy.

Znovu pocítil příval toho vzácného hřejivého tepla, byl zasypán slávou a chválou. Zasloužil si to. Všichni to říkali.

Několik kilometrů severně se zablesklo, následně zahřmělo a z temných mračen začaly padat provazy deště. V místě, kde se závodilo, však stále svítilo silné hřejivé slunce. Anthony si troufal soudit, že by je měla bouře zcela minout. Učitelé a ředitelé si to zřejmě mysleli také, protože nijak neprotestovali, když jakýsi muž vyzval studenty, aby se seřadili do fronty na oběd.

Anthony doplňoval tekutiny a dál přijímal gratulace dětí a učitelů ze své školy i z ostatních. V jednu chvíli zahlédl, jak Patrick a několik dalších chlapců ze závodu sedí v řece, která protékala školním areálem. Patrick si všiml, že se Anthony dívá jeho směrem, zamračil se a otočil hlavu, aby něco řekl Joshuovi, chlapci, který skončil v závodě třetí.

Anthonymu to bylo jedno. I když si v posledních metrech Patrick natrhl stehenní sval, vyhrál Anthony závod férově. Pokud se mu Patrick chystal vítězství znechutit, nic s ním nezmůže – a kromě toho začínal mít hlad.

Charles a Albert na něj mávli a pustili jej před sebe do fronty. Vzali si talíře s jídlem, sedli si do stínu a jedli, zatímco jim tmavé mraky nad hlavami zahalily slunce. Anthony zahlédl, jak se za stožárem od přítoku řeky Aswy slétají ptáci. Ani by tomu nevěnoval přílišnou pozornost, kdyby z travin podél řeky nevylétali další, tentokrát blíž. A pak, snad během půl minuty, opět. Slyšel svého otce mluvit o leopardech, kteří využívali vodní toky ke slídění a k lovu. Ale to se obvykle dělo v noci a ne v takovém horku.

Anebo ne?

O dvě stě metrů dál se z říčního koryta vynořili další ptáci. Anthony odložil talíř a zvedl se na nohy, protože zaslechl tichý, ale vytrvalý a přibližující se hukot. Udělal pět kroků k řece a uviděl Patricka, Joshuu a další dva kluky, jak stojí po kolena ve vodě a otáčejí se, aby se podívali po zdroji toho podivného zvuku.

Jeden chlapec ještě stihl vykřiknout, než do nich z protiproudu narazila červenohnědá vlna dešťové vody a všechny je smetla. Anthony tam na zlomek vteřiny jen překvapeně stál, než ho ovládl instinkt a on začal sprintovat po proudu.

***

Ačkoli byl Anthony rychlý, nebyl dost rychlý na to, aby vlnu předběhl. Když se voda začala pěnit a vlnit, byl pořád čtyřicet metrů od nich. Než se řeka prudce stočila doleva, zahlédl ještě Joshuu. Vodou unášený chlapec měl nad hladinou jen hlavu, a když u břehu zmizel úplně, byl k Anthonymu otočen zády.

Za ohybem řeky uviděl dva kluky, jak se vyplazili z koryta a zhroutili se do trávy, a pak dál po proudu Patricka, jak se téměř u protějšího břehu drží stromků, jež se prohýbaly až k hladině jako převrácené háčky na ryby. Bouřková voda zurčela korytem a valila se kolem staršího chlapce, který křičel o pomoc.

Nedaleké zahřmění Anthonyho vyburcovalo k dalšímu rozhodnutí. Proběhl kolem těch dvou chlapců, kteří stále leželi na břehu a vykašlávali vodu. Jakmile dorazil k protějšímu břehu, než u kterého visel Patrick, začala jeho soupeře semílat voda. Tekla mu přes hlavu a po hrudi a řeka pořád stoupala, až už se téměř vylévala z koryta na břeh.

Anthony uměl trochu plavat. Naučil ho to strýc Paul, Georgeův bratr. Ale plaval jen v situaci, kdy voda byla téměř nehybná a zdaleka ne tak hluboká. Ohlédl se za sebe a uviděl houf dalších chlapců a učitelů, jak běží k dvojici na břehu.

„Tady!“ zakřičel Anthony. „Patrick je tady!“

Charles, Albert a ředitel jejich školy k němu dorazili jako první. V závěsu běželo dalších sedm učitelů.

„Nemáme žádné lano,“ řekl Anthony. „Budeme muset vytvořit řetěz, abychom se k němu dostali.“

Když se učitelé s hrůzou v očích podívali na řeku, prohlásil: „Já půjdu první. Sundejte si opasky a svažte je k sobě. Rychle!“

Ani ne za půl minuty vytvořili řetěz vzájemně propojených opasků, a jak přicházeli další učitelé, na konci jej prodlužovali. Anthony se ohlédl a viděl, že Patrick už je skoro celý pod vodou. Prostrčil hlavu a ruce první smyčkou z opasků, tak aby ho měl v podpaží, a posunul se patnáct metrů proti proudu.

„Jestli se potopím, vytáhněte mě!“ řekl Anthony, když si někteří učitelé a starší chlapci začali stejně jako on navlékat smyčky. „Čím větší váha za mnou bude, tím lépe!“

Pak, než si to stačil rozmyslet, seskočil Anthony z břehu a potopil se, jenže téměř okamžitě se objevil zpátky na hladině. Voda se mu přelévala přes zátylek a skoro mu znemožňovala cokoli vidět. Učitel za ním vlezl do vody a další udělal totéž.

Když do rozbouřené řeky vstoupili další lidé spojení páskovým řetězem a Anthonyho pevně zajistili, bezmála se dokázal postavit na nohy. Začal se brodit a bokem tlačit kupředu, ale po chvíli šlápl do hluboké díry a znovu se potopil. Tentokrát se vynořil po boku muže, který stál za ním, a vykřikl: „Je tu moc hluboko!“

Do řeky slezli další studenti a učitelé spojení pásky, kteří dosud stáli na břehu. Anthony se přestal snažit najít pod vodou oporu a dělal, co mohl, aby ho to neodneslo k blízkému břehu. Po další minutě a s novými články živého řetězu se dostal skoro až k Patrickovi, jenž neustále obracel hlavu směrem od Anthonyho, aby dostal obličej z vody na tak dlouho, aby se mohl vůbec nadechnout.

„Patricku!“ zakřičel. „Podívej se na mě!“

Anthony k chlapci, jehož život závisel na tom, jak pevně se bude držet stromků, natáhl ruku. Patrick k němu otočil hlavu, aby jej viděl, ale tvář mu zmizela pod vodou. Prskal, dusil se a opět se musel odvrátit ke břehu.

„Musíš se otočit a natáhnout ke mně ruku!“ křičel Anthony.

„Nemůžu se pustit! Odneslo by mě to!“

Anthony zavolal na lidi za sebou, že potřebují v řece ještě jednoho člověka a aby všichni, kdo kotví řetěz na břehu, udělali dva kroky vpřed. O chvíli později ucítil, že pásek trochu povolil, a tak dvakrát silně zabral a zmizel pod vodou. Narazil do Patricka.

Anthony chytil o dost urostlejšího chlapce kolem pasu a snažil se vytáhnout hlavu z rozbouřené řeky. Ale Patrick se s ním začal prát. Anthony jej jednou rukou pustil a zapřel se o něj pod krkem, aby se vynořil na hladinu.

„Pusť mě!“ zařval Patrick.

„Ne! Pusť se levou rukou a chytni mě za opasek na hrudi.“

„To nemůžu! Já –“

„Věř mi, Patricku! Mám tě! Neumřeš tady! Dneska ne!“

Konečně se Patrick rukou odlepil od stromků a zaryl prsty do Anthonyho, který se ho snažil udržet na místě. Ucítil, jak prsty uchopily opasek.

„Pusť se! Mám tě!“

Oba teď měli hlavy nad hladinou a v prudkém lijáku je od sebe dělily jen centimetry. Chvíli si hleděli do očí, pak se Patrick pustil stromků a houpal se v proudu, než se i druhou rukou chytil Anthonyho opasku. Jeho zachránce teď celou svou váhou visel v řece zmítán prudkým proudem.

„Vytáhněte nás!“ zakřičel Anthony. „Všichni ke břehu! Táhněte nás ke břehu!“

Oba se při prvních dvou zabráních potopili. Ani jeden však nepovolil sevření, a tak se zase vynořili. Šíleně se při tom na sebe šklebili.

„Já neumírám,“ prohlásil Patrick.

„Ne dnes,“ přisvědčil Anthony.

Po dalších šesti zatáhnutích Patrick zahlásil: „Cítím dno!“

„Já ne!“ oponoval menší Anthony.

„Neboj se,“ řekl Patrick. „Už tě držím.“

O minutu později už je táhli na břeh, kde si odepnuli pásky a všichni, kdo tvořili řetěz, se za stále prudkého tropického deště převalili na záda. Anthony se cítil vyčerpanější a víc naživu než kdykoli předtím. Lidé začali jásat a tleskat. Anthony vzhlédl a uviděl všechny zúčastněné – závodníky, trenéry, učitele i studenty, jak jsou nadšení, že celá čtveřice přežila bleskovou povodeň.

Ale pak se mu udělalo špatně od žaludku. „Viděl jsem Joshuu, než zmizel pod vodou,“ řekl Patrickovi. „Toho kluka, co doběhl třetí. Myslím, že to nepřežil.“

Patrickovi se zkřivil obličej. „Oblíbil jsem si ho. Byl rád, že skončil třetí.“

Anthony mlčel. Byl zmatený z toho, jak se v něm mísily emoce – byl šťastný, že vyhrál, šťastný, že je naživu a že pomohl zachránit Patricka, ale také zcela zdrcený a šokovaný, že Joshua utonul. Divil se, jak může cítit všechno najednou.

„Zvládli jsme to,“ řekl Patrick, když liják začal slábnout. „Díky tobě, Opoko.“

„Díky všem, kteří za tebou šli do řeky, Patricku. Já jsem byl jen první.“

„Myslím to vážně,“ trval na svém o hlavu větší chlapec a s námahou se postavil na nohy.

Když si Anthony stoupl vedle něj, Patrick se vší vážnosti prohlásil: „Zachránil jsi mi život. To ti nezapomenu. Nikdy.“ Natáhl k němu svou medvědí ruku a Anthony mu jí potřásl. „Jo a příští rok tě porazím. Není možné, abych prohrál dvakrát za sebou.“

Anthony se zasmál. „Vyhraješ jedině v případě, že skončím se závoděním.“

Také Patrick se zasmál. „Zastihl jsi mě v roce mého růstového spurtu. Uvidíš, že až vyrosteš, ztratíš i ty něco ze své stávající rychlosti.“

„To řekni svým svalům,“ opáčil Anthony. „Já nezpomalím. Nikdy.“

Než se vrátili na školní dvůr, bouře už pominula, ale rozvodněná řeka stále tekla jako o závod. Když se s Patrickem rozloučili a nasedli zpátky do autobusů, aby se vrátili do svých škol, Anthonymu v hlavě vířily všechny emoce kromě jedné – naprosto neochvějně cítil, že právě získal blízkého přítele. Když si to uvědomil, hruď se mu nadmula pýchou.

PÁTÁ KAPITOLA

Duben 1993

Amia’bil, Uganda

Když šla devítiletá Florence Okoriová toho zamračeného dne v období dešťů brzy ráno s kamarády do školy, byla šťastná jako nikdy předtím a měla pocit, že je možné úplně všechno, dokonce i to, že se vydá do širého světa.

„Jednou pojedu do Ameriky,“ prohlásila, což u jejího bratrance Jaspera vyvolalo dusivý smích.

„A jak tu cestu zaplatíš?“ zeptal se Jasper.

„Z peněz, které získám, až se stanu zdravotní sestrou,“ opáčila sebevědomě.

„Víš, jak je těžké stát se sestrou?“

„Ne těžší než přežít spalničky,“ řekla a zvedla bradu.

Trvalo celé dva roky, než se Florence po svém návratu domů v Josčině náručí zotavila. Matka přenechala mnoho svých povinností manželovi a starším dcerám, aby se Florence zejména během prvních měsíců jejího uzdravování mohla plně věnovat.

Florence na spalničkovém oddělení v nemocnici ztratila skoro polovinu své váhy a byla tak slabá, že sotva dokázala sama sedět. Některé dny se vůbec neprobudila. Joska jí vařila polévky s vývarem z kostí, a kdykoli si to Constantine mohl dovolit, přidávala jí do ní maso.

Matka nosila Florence všude s sebou. Když šla pro vodu, posadila Florence na nejvyšší schůdek, odkud ji mohla pozorovat. Když Joska okopávala zahradu, opět ji brala s sebou a usadila ji na podložku do stínu, dokud neskončila. A když šla do kostela, Florence se jí choulila v náručí.

Den za dnem se těšila matčině čiré lásce. Přestože dobře jedla a užívala si neustálou Josčinu pozornost, zotavovala se nesnesitelně pomalu. Florenciny horečky se objevovaly čím dál méně. Florence zaslechla, jak několik žen ve vesnici matce říká, že by se dceři neměla tolik věnovat, protože je pravděpodobné, že jí bude mizet před očima a zemře, stejně jako mnoho jiných dětí, které prodělaly spalničky.

Ale pokaždé, když její matka slyšela nějakou takovou poznámku, zasmála se tomu a lidem odpověděla, že Florence bude žít a vyroste z ní zdravotní sestra, která všem předvede, co taková ugandská dívka dokáže, když si něco usmyslí. A vždy, jakmile slyšela, jak ji matka brání a jak zářivě mluví o její budoucnosti, měla Flo Josku ještě raději.

Její sourozenci jí také vyšli vstříc, pomáhali jí a přiměli ji pochopit, jak je neuvěřitelné, že opravdu přežila. To byla specialita jejího nejstaršího bratra Owena, který ji tak rád škádlil a rozesmával.

O následujících Vánocích nemoc nadobro odezněla a Florence začala nejistě používat ruce. Přestože se jí začala vracet síla do nohou, matka ji stále všude nosila.

„Už mě nemusíš nosit,“ řekla jednoho dne Josce. „Příliš tě to vyčerpává.“

„Florence, jsi moje dcera,“ opáčila matka. „Nosila bych tě už navždy, kdybych musela.“

Josčina oddanost se Florence opakovaně hluboce dotýkala, avšak cítila se silná, proto prohlásila: „Taky tě mám ráda, mami, ale teď už to musím zkusit sama.“

***

Během několika týdnů se dokázala postavit na nohy a s Josčinou pomocí nejistě dojít i do kostela – kolem stejných žen, které její matce říkaly, aby ji prostě nechala umřít. S každým dalším dnem se cítila o něco silnější. Koncem srpna, asi dvacet měsíců po svém návratu z nemocnice, už ráno opět vstávala s matkou, nosila vodu a pomáhala jí na zahradě.

Když Florence začala chodit do školy, bylo jí už téměř sedm let. První měsíc se tam cítila ztracená. Ale pilně pracovala, snažila se, a když něčemu nerozuměla, kladla spoustu otázek. Jakmile něco pochopila, už to nikdy nezapomněla a žáky svého věku rychle doháněla.

Učitelům to neuniklo. Zvláště jeden z nich, pan Alonsius, jí uměl věci tak dobře vysvětlit, že dychtila dozvědět se ještě víc. Dvě Florenciny starší sestry chodily na střední školu a chtěly být učitelkami jako pan Alonsius. Od matky slýchávala, že aby byly dobrými učitelkami, musí se ve škole samy dobře učit a pilně vzdělávat.

Její starší sestry se však jedna po druhé vdaly a pokračovaly ve způsobu života, jaký jejich rodina vedla už po generace – v zemědělství, výměnném obchodu a většinou žily z ruky do úst.

Když však Joska viděla, že Florence nosí čím dál častěji opravdu dobré známky, začala být neoblomná a tvrdila, že tato její dcera nebude mít stejný život. Florence bude jiná. Bude chodit do školy, učit se a nakonec se stane zdravotní sestrou, aby pomáhala lidem po celé Ugandě.

Ostatní dívky se mohou vdát, ale ty ne, ne hned, říkávala jí Joska. Budeš chodit do školy, najdeš si práci jako zdravotní sestra a vyděláš si pro sebe peníze.

A pro tebe, mami, dodala Florence, která Josku od té doby považovala za svou nejlepší kamarádku.

Matka ji učila, aby se věnovala nejen studiu, ale i obchodu a podnikání.

Když umíš něco vyrobit za určitou cenu a prodat to za víc, nikdy nebudeš hladovět, vysvětlovala Joska poté, co jí ukázala, jak vyrobit mýdlo a prodat ho na trhu.

Florence se řídila matčinými radami a brzy už vyráběla mýdlo a pěstovala plodiny, jako je bavlna nebo melouny, které mohla prodávat, aby získala peníze. S Constantinem také začala chodit sbírat léčivé rostliny do buše. Tyto výlety zbožňovala. Při hledání bylin otec vždy ožil, byl nadšený a rád jí vyprávěl, co jsou zač a jak je použít, aby pomohly ostatním. Listy bršlice kozí nohy na snížení otoků. Hořké listy na cukrovku a bolesti kloubů. Červenou řepu proti rakovině.

Většina lidí jen projde kolem, zajímá je pouze, jestli mají na zahradě kukuřici nebo rajčata, řekl jí nejednou. Ale buš skrývá skutečná tajemství. Akorát se je musíš naučit vidět.

Než Florence dokončila druhý rok školní docházky, stala se jednou z nejlepších studentek ve třídě. Pan Alonsius byl s jejími výsledky natolik spokojen, že jí hned první školní den v září daroval dva sešity a dvě pera.

Jeden sešit je na učení, řekl. Druhý k zaznamenávání tvých myšlenek a snů.

Florence to ohromilo. Sešity a pera byly vůbec první nové věci, které kdy sama vlastnila, a okamžitě na ně začala být pyšná a dávat pozor. Každý večer, jak ji to pan Alonsius naučil, si zapsala něco o svém dni a pak o svých snech o budoucnosti, o tom, že se stane zdravotní sestrou, že se podívá do Ameriky a mnoho dalšího.

***

Tyhle vzácné zápisníky měla v malé tašce, kterou jí Joska ušila, i v den, kdy s bratrancem Jasperem a jejich kamarády dorazili na školní dvůr, kde další děti hrály fotbal se zalepeným míčem. Jednopatrová základní škola se skládala z dlouhé hlavní betonové budovy a dvou kratších křídel. Florence přeběhla do pravého křídla a vstoupila do druhé třídy. Položila si tašku se zápisníky a knihami na lavici a vyšla ven, aby se připojila k hrajícím si dětem.

Než tam však stačila dojít, zavolal na ni vždy usměvavý a úhledně oblečený pan Alonsius: „Florence Okoriová! Zapsala sis včera večer své sny?“

Přikývla a usmála se. „Půjdu na zdravotní školu do Kampaly, pane učiteli! Na tu nejlepší!“

Její oblíbený učitel si poklepal prstem na spánek. „Hodná holka. Takhle se má v životě myslet na budoucnost!“

Bylo to tak. Od té doby, co si Florence začala zapisovat své sny a představy o budoucím životě, se mnohé z nich splnily. Když si přála pěkné šaty k prvnímu svatému přijímání, otec ji překvapil látkou, z níž jí matka ušila ještě hezčí šaty, než jaké si kdy dokázala představit. A když si zaznamenávala touhy, jak ve škole bude dostávat to nejlepší hodnocení z velkých testů z matematiky, také se to vyplnilo.

Zrovna předešlý večer si zapsala, jak v příštích týdnech uspěje u závěrečných zkoušek a jak – což řekla i svému učiteli – bude v příštích letech studovat zdravotní školu na univerzitě v Kampale. Když si odběhla kopat s míčem se spolužáky, v duchu se viděla, jak vychází ze dveří té školy oblečená v zářivě bílé uniformě.

Slečna Florence, zdravotní sestra!

Sotva jí to prolétlo hlavou, Jasper a její kamarádi si přestali hrát a zírali na něco za ní. Některé dívky se začaly smát. Ale Jasper a ostatní chlapci zůstali ochromeně stát. Báli se.

Florence se otočila a uviděla devět nahých mužů, kteří na sobě měli jen barevné klobouky, jak vstoupili na školní dvůr. Čtyři z nich nesli oštěpy. Dva drželi primitivní luk a šípy. A zbylí tři měli v rukou samopaly AK-47.

Pan Alonsius se vydal směrem k nim. Ozbrojenec v červeném klobouku zvedl zbraň a vypálil do vzduchu salvu nábojů, čímž donutil učitele zůstat na místě a mnoho dětí přiměl ke křiku i útěku.

Florence se s muži tohoto kmene nikdy předtím nesetkala, ale hned jak je spatřila, věděla, co jsou zač. Byli to Karimojongové, kočovní válečníci, kteří neuznávali, že by na sobě měli mít víc než jen kousek látky přes ramena, a to pouze v chladných měsících. Pocházeli z daleké severovýchodní Ugandy, míst těsně u hranic s Keňou, a mysleli si, že veškerý dobytek je jejich majetkem, stejně jako všechny vesnice, které přepadávali a plenili.

„Prosím,“ řekl pan Alonsius a zvedl ruce. „Tohle je škola. Tady není žádný dobytek.“

Červený klobouk, jak mu Florence později začala říkat, plivl učiteli k nohám. „Proč jim sžíráš mozky, učiteli? Proč je učíš nosit šaty a následovat diktátory?“

„Jsou to děti.“

„O nich nemluvím,“ ušklíbl se Červený klobouk. „Mluvím o tobě.“

Pan Alonsius ztěžka polkl. „Co chcete?“

„Pro začátek tvé oblečení. Všechno. A taky oblečení všech mužů z učitelského sboru.“

„Nebo co? Zastřelíte mě?“

Nahý muž s lukem vytáhl z toulce šíp, nasadil ho a zašklebil se. „Otoč se,“ přikázal. „Ukaž mi terč, učiteli.“

„Celé tohle je špatně,“ slyšela za sebou špitnout Jaspera.