Copyright © Euromedia Group, 2025

Text © Kristýna Trpková, 2025

Illustrations © Markéta Šafáriková, 2025

ISBN 978-80-284-1042-1

Umírat je umění, jako všechno ostatní.

V tom já se vyznám přímo skvěle.

To umím tak, že to pálí, že je to jak peklo vřelé.

To já umím, že to cítím v celém těle.

Mohli byste aspoň říct, že mám nadání.

Sylvia Plathová, Lady Lazarus

Úryvky z básní Lady Lazarus / překlad Jan Zábrana, (Ariel / Sylvia Plathová, Argo, 2017, vydání třetí)

pro Mě

PROLOG

Červenec 2021

I když je to už devět let ode dne, kdy jsme z toho domu odešli, dodnes se mi o něm zdá. Obří dvougenerační kostka, na první pohled stejná jako ostatní domy v ulici, přesto jiná, temná a smutná, plná bolesti a utrpení, skrz naskrz prohnilá a prolezlá zlem. Všudypřítomným zlem, které je natolik záludné a agresivní, že se vám od prvního momentu, kdy se ocitnete v jeho přítomnosti, vryje hluboko pod kůži, až do morku kostí. Dostane se do vašeho krevního oběhu, jako jed putuje vaším tělem a pomalu vás tráví a sžírá zaživa. Je ho tam tolik, že když se podíváte pozorněji, můžete ho spatřit pouhým okem, že když se na okamžik zastavíte a zhluboka se nadechnete, ucítíte ve vzduchu jeho zlověstný, kyselý pach. Můžete ho slyšet – je ve zvuku zavírajících se oken, puštěné televize i rozvrzaných posuvných dveří. Zní jako křik, který znenadání protrhne podezřele dlouhé ticho v přízemí, jako řinčení rozbitého nádobí. Je tak blízko, že když natáhnete ruku a máchnete s ní před sebou, můžete se ho konečky prstů dotknout.

Dům mých prarodičů. Místo, kde to všechno začalo.

Neuplyne měsíc, aby se mi aspoň jedinkrát nepokusilo vkrást do snů. Stojím v naší ulici, kráčím po schodišti k domu, rukou kloužu po dřevěném zábradlí a pomalu stoupám výš a výš, dokud nejsem úplně nahoře.

A pak že cesta do pekla vede směrem dolů…

Položím ruku na kliku a otevřu dveře. Slyším to důvěrně známé vrzání. Za tu dobu ho mám tak dobře naposlouchané, že bych ho s žádným jiným zvukem nezaměnila.

Překročím práh a ocitnu se na verandě. Zase cítím její typickou vůni – sud s kvašeným zelím, cibule a další uskladněná zelenina ze zahrady. Zvětralé pivo.

Statečně pokračuji vpřed, otevírám další zavřené dveře a ocitám se v chodbě. Můžu odtud jít kamkoli; do kuchyně, obýváku, ložnice nebo ke schodům do druhého patra. Přestože vím, že tomu tak dávno není, pořád to tady vypadá jako tenkrát, když jsem sem jezdívala jako malá. Obrazy, koberce, skříně – všechno na svém místě, přesně tak, jak si to pamatuji, přesně takové, jak jsme to kdysi nechali…

Jak zvláštní být zase zpátky. Jak zvláštní a bolestivé.

Mám všechny svaly v těle ztuhlé, nohy jako z olova, přesto jdu dál, ale nemířím nahoru, nýbrž do kuchyně, protože kdybych hodlala jít nahoru, kde kdysi býval můj pokoj, musela bych projít kolem koupelny a záchodu, a to nechci.

Nechci se tam vrátit. Vlastně jsem se sem vůbec nechtěla vracet, ale přesto tu jsem. Přesto zase stojím uprostřed kuchyně, ve které jsem ztratila samu sebe, iluze o životě, nejlepší roky svého mládí, svoji nevinnost – aniž bych věděla proč.

Proč jsem zase zpátky? A proč mi to místo všechno vzalo? Vždyť jsem přece byla dítě, jen obyčejná holka, která neudělala nic špatného, nic, čím by si to zasloužila.

Stojím uprostřed místnosti a okolo sebe vidím všechny ty známé tváře, mihotají se kolem mě a já slyším jejich hlasy. Nechci je slyšet, přesto před nimi nemůžu uniknout. Dotírají na mě, snaží se mě přimět, abych šla nahoru.

Neochotně je poslechnu, kráčím po schodech do patra a dům je najednou prázdný, němý a hluchý. Jsem tam jen já, a když dojdu nahoru, mám pocit, jako bych už nikdy neměla najít cestu zpátky dolů, jako bych ten hrad, v jehož věži jsem uvězněná jako princezna, neměla už nikdy opustit.

Přijdu do svého starého pokoje a vidím prázdno, přesně to prázdno, které cítím i ve svém nitru, a snažím se nadechnout. Jde to ztěžka, jako by mi na hruď někdo položil závaží.

Jdu dál a dojdu až k oknu. Otevřu ho a vyhlédnu ven.

Na chodníku stojí postava a kouká přímo na mě. Vyloženě zírá – bezostyšně, nestydatě. Směje se a pak ne, chvíli je vážná, a než se zase začne smát, věnuje mi varovný pohled, protože ví, že i když se to tak může jevit, nejsem v domě sama; že spolu se mnou jsou v něm všichni ti lidi, které tam nechci, všichni ti démoni, kteří mě tak vytrvale pronásledují už od dětství, šlapou mi na paty a dýchají za krk a před kterými se tak zoufale, za ustavičného paranoidního ohlížení přes rameno, snažím uprchnout.

Ta osoba venku na ulici jsem já. Koukám se sama na sebe, na svoji ztrhanou, unavenou tvář, bolavý, útrpný výraz v ní, a vím, že jsem v pasti, že jsem ztracená. Že odsud nemám jak ani kam uniknout.

Můj osud je zpečetěn.

Chci se probudit, ale přijde mi, že trvá celou věčnost, než se mi to konečně podaří. Mezitím stačím vylézt na okno – balancuji na parapetu a váhám, jestli zůstat uvnitř domu a nechat se jím pohltit, nebo skočit dolů na beton a nechat jej, tu tvrdou, chladnou zem, aby mi rozlámala všechny kosti v těle.

Než se pustím, prosebně pohlédnu na dívku dole – pověz mi, co je pro mě v téhle chvíli menší zlo?

Čím sama na sobě napáchám menší škody…?

Rozpřáhnu ruce a skočím, volným pádem se pustím střemhlav dolů za ní – protože i když si to nechci připouštět, vím, že ona je jediná bytost na světě, která mi dokáže pomoct, protože ona je ta, kdo mi rozumí a na koho se mohu obrátit, na koho se mohu v tom šíleném marasmu, který prožívám, spolehnout.

Nejlepší přítel a zrádce v jedné osobě, moje druhé já, můj protivník. Má sestra, dvojče, spřízněná duše – zároveň paradoxně to největší zlo a královna mezi démony. Zachrání mě před sebou i přede mnou, podepře mé rozbité tělo a znovu mě postaví na nohy, i když jsou zlomené, stejně jako všechno to, co ze mě zbylo.

A co já vím? Třeba mě chytí.

A pokud ne, poskládá mě zpátky. Pečlivě a s láskou, kousek po kousku. Vím, že to udělá. Nic jiného jí nezbyde, protože i když v téhle bitvě, v tom souboji na život a na smrt, stojíme každá na opačné straně barikády, cíl máme stejný – obě chceme být. Ať už člověkem, nebo čímkoli.

Jsme jen my dvě, společně proti celému světu, proti sobě navzájem. Spolu, a přesto samy.

Než stačím dopadnout na zem, vzbudím se.

Jsem vzhůru. Za okny je tma, jsou tři hodiny ráno. Ležím v posteli a z očí mi tečou slzy.

Vím, že to místo za to nemůže.

Byla jsem rozbitá dávno předtím, než jsem do toho domu přišla.

ŤUK, ŤUK – JE NĚKDO DOMA?

Srpen 2012

Je deset večer, celý dům spí. Já sedím u počítače, před sebou rozdělaný balíček slaných, sýrových tyčinek. Koukám do monitoru, vesele křoupu jednu za druhou, aniž bych se na to zvlášť soustředila.

Najednou je balíček prázdný. Trochu mě to znejistí.

Je mi šestnáct, jsou prázdniny, v září nastupuju do druháku na gymplu. Jsem normální, obyčejná holka, stejná jako většina jiných děvčat v mém věku – někdy zábavná a společenská, jindy posmutnělá a introvertní; někdy hlasitá a vysmátá, jindy zas zamlklá a tichá. Náladová. Jsem holka, která je v pohodě sama se sebou i s tím, jak vypadá. Tedy alespoň donedávna jsem jí byla. Jenže teď, poslední měsíc, mám nového přítele. I když je o téměř sedm let starší než já a už by měl mít rozum, nevidí si do pusy.

Před pár dny mě upozornil, že jsem přibrala.

Nutno podotknout, že měl pravdu. Z šestačtyřiceti kilo na rovných čtyřicet devět.

Vždycky jsem byla malá a drobná, i teď tomu tak je, nicméně při pohledu na vybagrovaný balíček slaných tyčinek najednou znejistím, hlavou mi víří pochybnosti.

Neměla bych brzdit? Začít krotit svoje chutě a trochu se v jídle korigovat?

A vůbec. Co to bylo za nápad, cpát se takhle na noc?

Chvíli nad tím uvažuju.

Čtyřicet devět. To jsou tři kila nahoře během měsíce.

To je dost. Ne?

Ne?

Tak je, nebo není?

Asi je…

Tři kila.

Jenže co teď s tím?

Nic.

Pozdě bycha honiti.

Najednou mi bleskne hlavou nápad. Geniální nápad – nápad, o kterém by mě do té doby ani ve snu nenapadlo, že by mě někdy mohl napadnout. Samu sebe tím zaskočím.

Chvilku váhám, v hlavě mi to šrotuje, mozek pracuje na plné obrátky. Snažím se to důkladně promyslet.

Dvakrát měř, jednou řež. Nejdřív mysli, pak čiň.

A tak myslím a u toho si okusuju kůžičku z vnitřní strany tváří.

No co, řeknu si nakonec a ledabyle sama pro sebe pokrčím rameny, vždyť o nic nejde. Za zkoušku nic nedám.

Zvednu se od počítače a jdu po schodech dolů do přízemí, tam, kde je záchod. Zavřu se, zamknu. Pokleknu před mísou – tehdy mi ještě nepřipadá tak odporná, nijak zvlášť mě neděsí –, vlasy stáhnu do drdolu, nakloním se, nadzdvihnu prkýnko a odhodlaně si zkusím strčit prsty do krku.

Jsem zvědavá. Upřímně zvědavá, jestli to bude fungovat.

Nefunguje. Ne se dvěma prsty.

Zkusím tři.

Chvilku se tam takhle trápím, ale pak jsou sýrové tyčinky zničehonic venku, a mně se tělem rozlije opojný pocit zadostiučinění.

Mám radost, že se mi to povedlo, že jsem to takhle chytře vymyslela a hlavně – že jsem to dokázala, aniž bych vydala jediný dávivý zvuk.

Klečím tam, loktem opřená o chladný porcelán, a koukám na to, co ze mě vyšlo.

Teď už vím, že to jde, když člověk trochu chce. Není to nemožné. Když bude nejhůř, budu to moct kdykoli zopakovat.

Ale to radši ne, napadne mě vzápětí, to by nemuselo dopadnout dobře…

Hlouběji nad tím, co jsem právě provedla, nepřemýšlím; namísto toho raději vstanu a spláchnu, zahladím stopy, papírem pečlivě otřu kolem dokola celou mísu od drobných žlutooranžových kapiček, které na ní ulpěly, a odeberu se zpátky nahoru.

Tu noc usínám s vědomím, že sice vím, že to můžu udělat kdykoli znovu, ale neudělám, protože to by byla hloupost, a já přece nejsem hloupá, mám mozek a v něm navíc i nějaký ten pud sebezáchovy.

Omyl.

Tehdy ještě nemám ponětí, co jsem svým pokusem odstartovala.

Tu noc usínám, aniž bych věděla, že jsem právě započala svou novou životní etapu, temnou etapu plnou utrpení a psychické i fyzické bolesti; aniž bych věděla, že jsem právě podepsala smlouvu s ďáblem.

Na celé čtyři roky.

Úplně na rovinu, do toho osudného dne by mě nikdy v životě, ani v nejhorším snu, nenapadlo, že se něco takového může stát zrovna mně, respektive i mně. Ačkoli jsem nikdy vyloženě nepřekypovala sebevědomím, se svým vzhledem jsem v pubertě byla oproti jiným vrstevnicím relativně spokojená. Možná částečně i z toho důvodu – jako někdo poruchami příjmu potravy dosud nepolíbený, naivka bez jakékoli zkušenosti, s výrazně zkreslenými představami o celé téhle problematice – jsem nad holkami s podobnými potížemi vždycky ohrnovala nos. Nebudu chodit okolo horké kaše, vyloženě jsem jimi pohrdala. Nahlížela jsem na ně spatra, jejich chování považovala za naprosto nepochopitelné, zavrženíhodné, společensky nepřijatelné. Nechutné. Odpudivé. Odsuzovala jsem je, hloupě, přezíravě – aniž bych věděla, o čem vlastně mluvím, o jak závažné a komplikované onemocnění se jedná. Frajerka. Dělala jsem ramena a povýšenecky, s neochvějnou sebejistotou prohlašovala, že mně by se nic takového nestalo. Ani omylem. Já bych se sama na sobě něčeho podobného v životě nedopustila.

Viděla jsem všechno až příliš jednoduše a nechápala, jak se někdo může takhle vědomě a zcela dobrovolně ničit.

Ale jak už to tak v životě bývá, odříkaného chleba největší krajíc. Že?

Kde se to zvrtlo? Jak se pak nakonec stalo, že i já, taková vcelku rozumná slečna s (na svůj věk) střízlivými názory, slušná, bystrá studentka gymnázia, do tohohle svinstva spadla taky?

Za poslední roky jsem si tu otázku položila snad milionkrát, přesto na ni dodnes neznám správnou odpověď.

Ještě dlouho poté, co to celé začalo, jsem měla problém to pochopit. Zpracovávala jsem to opravdu jen horkotěžko; ovšem dnes, když nehodnotím okolnosti, které mě na cestě za mojí nemocí provázely, jednotlivě, nýbrž jako celek, už to vidím jinak. Ohlížím se za svým životem a pozoruji, jak plynul, v hlavě si přehrávám nejrůznější události a konkrétní situace a najednou už mi to ani zdaleka tak neskutečné nepřijde.

Najednou to začíná dávat smysl.

Dům mých prarodičů. Místo, kde všechno začalo.

I když ne tak docela.

Předně bych ráda uvedla, že za moji poruchu příjmu potravy zdaleka nemůže nějaká stará barabizna, ba dokonce ani žádná kuchyň nebo záchod, byť se právě v těchto místnostech ocitám ve svých snech nejčastěji. Ten dům v mém dosavadním životě až tak zásadní roli nesehrál. Nebyl ničím jiným než pomyslnou poslední kapkou; představoval pouhý spouštěč, který to šílenství kolem jídla odstartoval. Jako by negativní energie, která v něm přebývala, dala do pohybu jakási ozubená kolečka v mojí hlavě a spustila řetězec událostí, co mě málem stály život.

Nebo přinejmenším zdraví a zdravý rozum.

Příběh, který vám chci vyprávět, totiž začal dávno předtím, než jsme se přestěhovali. Jak už to u tohohle druhu nemocí bývá, i v mém případě byly mé problémy s jídlem hlubšího charakteru, mnohem komplikovanější, než se na první pohled mohlo zdát. Formovaly se ve mně několik dlouhých let a jejich vzniku předcházela celá řada životních zkoušek, menších či větších útrap i zdánlivě bezvýznamných situací. A přestože tyhle jednotlivé životní zkušenosti s rozvojem poruchy příjmu potravy ještě nemusely souviset, přestože samy o sobě nutně nemusely zapříčinit její propuknutí, v konečném důsledku – jakmile se nahromadily a spojily své síly – představovaly životu nebezpečnou kombinaci. Vytvořily podhoubí s vhodnými podmínkami; tu správnou, živnou půdu, v níž se mohla moje bulimie uchytit, zapustit kořeny a vyrůst. Nezpracované křivdy a emoce potom fungovaly jako hnojivo; byly zárukou, že se jí u mě bude dařit. A pak jednoho dne – když už jejich tíha pro mou dětskou, teprve dozrávající psychiku začala být neúnosná – vyvřely napovrch v podobě duševního onemocnění.

Zákon akce a reakce. Jak prosté, že?

Něco pokaženého v mojí hlavě. Nemoc. Dřímala ve mně, kdesi hluboko uvnitř, a čekala na vhodnou příležitost, kdy propuknout. Její záludnost spočívala v tom, že jsem celé ty roky neměla nejmenší ponětí, že ji v sobě nosím; v nevědomosti, že jsem sama sobě nepřítelem, dravcem, nebezpečným predátorem číhajícím v nejzazších zákoutích vlastní mysli.

Možná to zní divně, ale bylo to tak. Nicméně chápu, pokud jste trochu skeptičtí. Ani já sama totiž dodnes pořádně nerozumím tomu, jak to mohlo zajít až tam, kam to nakonec zašlo, jak jsem se zrovna já mohla dostat do zběsilého kolotoče zvracení a hladovění a postupně to dopracovat až do bodu, kdy mě nezajímalo nic jiného než moje tělo, ta podivná bledá hmota, změť tuků, svalů a kostí; kdy mě nezajímalo, jakou bolest působím, ať už sobě, nebo ostatním; kdy jsem si přestala vážit všeho a všech, včetně sebe a svého zdraví, života jakotakového.

Do bodu, kdy mi bylo jedno, jestli umřu.

Na dno.

S nohou nadoraz položenou na plynu jsem se řítila do záhuby, a neměla o tom nejmenší potuchy.

VÍTEJTE U TRPKOVÝCH

Hádky, alkohol, automaty, dluhy, domácí násilí, a to jak psychické, tak fyzické. Asi tak nějak by se ve stručnosti dalo shrnout moje dětství a dospívání, kdybych ho měla popsat několika slovy.

Než se posuneme dál, ráda bych ještě jednou zdůraznila, čistě pro pořádek, že v téhle knize bude řeč primárně o bulimii, nikoli o (z mého pohledu mnohem propíranější) anorexii. Nenechte se zmást. Mnozí lidé často považují tyto dva pojmy za jedno a totéž, byť se ve skutečnosti jedná o dvě zcela rozdílné věci. Ano, obě onemocnění patří mezi poruchy příjmu potravy, nicméně zatímco mentální anorexie se vyznačuje především vytrvalým odmítáním potravy, v případě bulimie jsou základním charakteristickým znakem záchvaty přejídání střídající se s obdobími hladovění.

Ve většině případů také platí, že zatímco anorektičky pocházejí ze spořádaných rodin s perfekcionistickými rodiči, kteří na dcery kladou až přehnaně vysoké nároky, u bulimiček tomu bývá spíše naopak – stabilní rodinné zázemí chybí, panují u nich především chaotické poměry a mezi rodinnými příslušníky dochází k častým, vyostřeným konfliktům. V mém případě šlo čirou náhodou o kombinaci obojího.

Pravdou je, že vzhledem ke značně komplikované povaze mentální bulimie není dost dobře možné stanovit několik univerzálních příčin, na základě kterých propuká, natož pak ukázat prstem na jednu jedinou. Vždy je souběhem většího množství psychických i tělesných faktorů a rodinných předpokladů, avšak pokud jde konkrétně o problémové rodiny, četné studie zcela jednoznačně prokázaly mnohonásobně vyšší riziko výskytu. Mimoto hraje roli taky genetika (deprese, sebevraždy či vyloženě výskyt PPP v rodině). Téměř vždy jde o kombinaci rodinných, sociokulturních vlivů a nepříznivých životních událostí. Neméně často se pak poukazuje i na charakteristické povahové rysy a vzorce chování u matek a otců postižených dětí (citová labilita, nestálost, nesrozumitelné, nevypočitatelné chování), potažmo funkčnost/dysfunkčnost jejich partnerského vztahu.

Já osobně jsem tyto „předpoklady“ všechny do jednoho splňovala, přičemž nefunkční rodina byla v mém případě rizikovým faktorem číslo jedna. Otec notorický nezaměstnaný alkoholik, manipulátor, citový vyděrač a agresor; matka perfekcionistka (sama poznamenaná domácím násilím, jehož byla ve svém dětství svědkem), která si vlastní komplexy a nespokojenost z té osudové, životní chyby, jíž uzavření manželského sňatku s mým otcem bezesporu bylo, vylévala na dětech. Oba se předháněli v kladení přehnaně vysokých nároků, které se v kratších či delších intervalech střídalo se zlostnými výlevy a nesmyslnými výčitkami. Výjimkou nebyly ani nepřiměřené reakce na moje zlobení, tedy zavrhování či odhánění, s čímž úzce souvisela permanentní nejistota a vznik iracionálního, až panického strachu z opuštění. Život pod neustálým tlakem. Problémy s důvěrou.

Už z tohoto důvodu považuji za nezbytné vám naši rodinnou historii co nejdetailněji nastínit.

Nakonec to totiž opravdu byly poměry, ze kterých pocházím, co v rozvoji mé nemoci sehrálo zcela zásadní roli.

Jsou tři hodiny ráno. Můj otec se právě vrátil z jednoho ze svých nočních alkoholových tahů. Přijde do ložnice, sedne si na postel vedle mé spící matky a probudí ji – jednou dobře mířenou ránou pěstí do obličeje.

Nepamatuju si její pláč nebo křik, které poté následovaly – o všem se dozvím od mámy teprve o mnoho let později. Ten den mi totiž není ještě ani rok a celou dobu, co se kolem mě odehrává tohle drama, nic netušící podřimuji v dřevěné postýlce.

Nadávky, sprostá slova. Řev. Stupňující se agrese.

Máma mě spěšně, k smrti vyděšená, bere do náručí. Pevně mě k sobě přitiskne a bez jakýchkoli osobních věcí, polonahá, jen v noční košili, se se mnou pokusí uprchnout z bytu.

Sahá po klice a otevírá dveře. Otec je však i přes notnou dávku alkoholu v krvi rychlejší než ona – vmžiku ji dohání a za vlasy ji zatáhne zpátky dovnitř.

Vyrve jí mě z náručí a zavírá se se mnou do koupelny.

Zamkne. Zatímco si užívá svou převahu, kterou mimo jiné demonstruje výhrůžkami, že mě strčí do pračky a tu pračku zapne, máma zoufale buší do dveří a prosí ho, aby přestal.

Že se vám tomu nechce věřit? Že se vám to zdá bezcitné, až příliš drsné na to, aby to byla pravda?

Bohužel vás musím vyvést z omylu. Takhle nějak to u nás doma vypadalo. Obdobné situace zde byly na denním pořádku.

Jsou mi asi tři – jedná se tedy o jednu z mých nejstarších vzpomínek. Otec právě odchází do hospody. Loučí se se mnou, já ho prosím, ať nikam nechodí, ať zůstane doma – se mnou. Vysloveně žadoním, avšak on mého naléhání nedbá. V rychlosti mi vlepí pusu na tvářa odchází.

Kouknu dovnitř.

Nemyslím si.