JÍDLA

S CHUTÍ VZPOMÍNEK

CHIBINEKOTEI NO OMOIDEGOHAN:

Kuroneko to Hatsukoi Sandwich by Yuta Takahashi

Text © Yuta Takahashi 2020

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Markéta Linhart, 2025

Cover © DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5981-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-5982-8 (mobi)

JÍDLA

S CHUTÍ VZPOMÍNEK

JUTA TAKAHAŠI

přeložila

Markéta Linhart

STRAKATÝ KOCOUR
ADUŠENÁ AINAME

Ainame (hřebeník japonský)

Jedná se olehkou achutnou rybu nejvyšší kvality hojně se vyskytující poblíž skalnatých pobřeží či korálových útesů bohatých na potravu. Loví se také na pobřeží prefektury Čiba, ato hlavně vobdobí mezi létem azimou. Chutná výborně syrová, smažená či vařená.

Na obloze plachtili racci. Ztelevize ailustrovaných knížek věděla, jak vypadají, ale naživo je viděla poprvé. Jejich volání znělo jako mňoukání koček– však se rackům nadarmo nepřezdívá „mořské kočky“. Ten plačtivý zvuk jí připomínal nářek ztraceného koťátka.

Téměř dvacetiletá Kotoko Niki přijela do malého města na pobřeží Tokijského zálivu vprefektuře Čiba. Jasné nebe imoře hrály domodra apřed ní ležela rozsáhlá písečná pláž, podél které vedla úzká nedlážděná cesta. Místo asfaltu byla pokrytá bílými mušlemi. Podle pokynů, jež Kotoko telefonicky obdržela, měla pokračovat po této cestě, dokud nedojde ke „Kocourkovi“.

Zastávka uKocourka byl název malého bistra, kam právě Kotoko mířila. Nacházelo se přímo na pobřeží. Možná to bylo tím, že bylo teprve devět hodin ráno, ale na pláži nikdo nebyl. Vlastně po celou cestu sem téměř nikoho nepotkala. Bylo to opravdu malé tiché město, ne jako Tokio, odkud Kotoko pocházela.

„Přímořské městečko…,“ zamumlala si pro sebe, zatímco pozorovala rozlehlou písečnou pláž a racky poletující vysoko na nebi. Po chvíli zamyšlení se vydala po bílé cestičce. Skaždým jejím krokem mušle až příliš hlasitě zapraskaly. Měla pocit, že tím hlukem probudí snad celé město.

Přestože byla již polovina října, stále ještě nenastalo podzimní počasí. Horké letní teploty pokračovaly ana modré obloze bez jediného mráčku zářilo pronikavé slunce. Kotoko byla ráda, že se nakonec rozhodla vzít si svůj klobouk sširokou krempou. Alespoň ji chránil před vlezlými paprsky. Kbílému klobouku si vzala bílé letní šaty. Pobledlé Kotoko sdlouhými černými vlasy tento úhledný, třebaže malinko staromódní styl slušel.

Jako elegantní mladá dáma zobdobí Šówa. Alespoň tak ji škádlivě označoval její odva roky starší bratr Juito. Jen si na jeho slova vzpomněla, začaly se jí do očí drát slzy. Ne proto, že by ji ta poznámka ranila, ale protože svého bratra navždy ztratila.

Juito už bohužel není na tomto světě. Zemřel před třemi měsíci. Abyla to její vina.

Stalo se to jednoho večera, zrovna když vysokoškolákům začaly letní prázdniny. Kotoko se vydala do knihkupectví. Její oblíbený spisovatel vydal novou knihu, atak si ji šla koupit do velkého obchodu poblíž nádraží. Nakupovat na internetu sice bylo velmi pohodlné, ale Kotoko mrzelo, jak kamenné prodejny jedna po druhé bankrotují, atak se jich pokud možno snažila využívat.

„Zajdu do knihkupectví,“ ohlásila rodičům avyšla zdomu. Kniha, kterou hledala, byla asi velice populární, protože byla vystavená hned uvchodu. Rychle si ji koupila avyšla ven. Bylo šest hodin večer azapadající slunce ji oslepovalo. Přimhouřila oči abezděčně zamířila pohledem knádraží, kde uviděla svého bratra.

„Juito!“ zavolala na něj.

„Jé, Kotoko,“ odpověděl.

Jejich setkání bylo sice náhodné, ale nikoliv překvapivé. Nádraží iknihkupectví se nacházely velice blízko jejich domu– pěšky sotva deset minut. Aprotože měli oba vplánu být do večeře doma, nebylo zas tak zvláštní, že na sebe narazili. Navíc to nebylo poprvé, co se takto náhodou setkali, takže ani jeden znich nebyl příliš překvapený.

„Jdeš domů?“

„Jo.“

Víc si toho neřekli avydali se společně na cestu. Ani při chůzi se nebavili. Kráčeli vnaprostém tichu. Isourozenci, kteří spolu vychází tak dobře jako oni dva, si občas nemají co říct. Aprávě proto, že spolu měli tak hezký vztah, se nemuseli za každou cenu nutit do konverzace. Kotoko přemýšlela jen oknize, kterou si koupila, atěšila se, až si ji doma přečte. Ani na chvíli ji nenapadlo, že by měl její poklidný život brzy skončit. Byla tak zabraná do svých myšlenek, že přítomnost svého bratra vůbec nevnímala.

Zhruba po pěti minutách chůze museli zastavit na semaforu. Úzká křižovatka spřechodem pro chodce vedla přímo knádraží, aproto tam čekal velký dav lidí. Kotoko neměla žádnou zlou předtuchu. Jen tak tiše stála ačekala. Ani nezvedla hlavu anepodívala se na bratra. Netušila, jak se tvářil, když tam stál ačekal na zelenou.

Rozsvítila se za okamžik. Kotoko se vydala přes přechod. Ani tentokrát se na bratra nepodívala. Byla už za polovinou přechodu, když najednou zaslechla hukot motoru. Otočila se auviděla, jak se přímo na ni řítí auto. Blížilo se obrovskou rychlostí.

Srazí mě!

Cítila nebezpečí, ale tělo jí jakoby zamrzlo aodmítalo se pohnout. Byla vyděšená. Nohy jí hrůzou ztěžkly. Přemožena strachem přivřela oči. Vtu chvíli ji cosi silně udeřilo do zad. Na okamžik ji napadlo, že do ní narazilo auto, ale ten úder přišel zjiného směru. Pochopila, že ji někdo prudce odstrčil. Kotoko ztratila rovnováhu, upadla aodkutálela se na protější chodník. Odřela si koleno aloket, ale srážce sautem se vyhnula.

Co se stalo?

Kéž by se to nikdy nedozvěděla. Kéž by nikdy nespatřila, co se událo. Jenže hned jak dopadla na chodník, ohlédla se auviděla. Měla ty oči nechat zavřené, ale už bylo pozdě.

Ten, kdo Kotoko odstrčil azachránil jí tak život, byl její bratr. Strčil do ní vší silou těsně předtím, než ji auto stihlo srazit.

„Proč…?“ Její tichý hlas nikdo neslyšel. Kotoko vyvázla, ale její bratr takové štěstí neměl. Auto, které se vřítilo na přechod, ho srazilo. Ležel nehybně uprostřed silnice jako loutka, které někdo přestřihl vodicí provázky. Jen tam ležel celý zkroucený vnepřirozené poloze aani se nepohnul.

Ozval se klakson aněkdo zakřičel. Najednou se rozeznělo vícero hlasů.

„Zavolejte sanitku!“

„Zavolejte policii!“

„Hej, jsi vpořádku?“

Poslední dotaz patřil Kotoko. Věděla to, ale nedokázala odpovědět. Nemohla odvrátit zrak anezmohla se na jediné slovo. Jen dál hleděla na bratrovo bezvládné tělo anereagovala na žádné dotazy kolemjdoucích. Měla pocit, že šeptá jeho jméno.

Uslyšela sirény sanitek apolicejních vozů. Ale když záchranáři dorazili, Juito už byl mrtvý.

Kotoko kráčela po cestičce zbílých mušlí. Slzy, které se jí draly do očí, už nešly zastavit. Všechno kolem ní bylo rozmazané.

Od bratrovy smrti plakala každý den, ale takhle na veřejnosti by plakat neměla. Jestli slzy nezastaví, než dojde do bistra, bude to ostuda. Navíc jí brzy naběhnou oči. Aby tomu zabránila, zastavila se azvedla hlavu. Modré nebe bez mráčku se táhlo do nekonečna ajako by ji pohlcovalo.

Trochu se uklidnila. Pohlédla na hodinky. Do rezervovaného času jí zbývalo pár minut.

Musím si pospíšit.

Vzchopila se aznovu se chystala vykročit, když se to stalo. Zničehonic zavál silný přímořský vítr. Překvapilo ji to, protože počasí bylo do té doby klidné. Teď však vítr mocně zadul aodvál jí klobouk.

„To ne!“ vykřikla. Bílý letní klobouk se vznesl vysoko nad ni azamířil kmoři. Jestli ho nechytí, utopí se jí. Mohla se za ním rozeběhnout, anebo se ho vzdát. Ale byl to její oblíbený klobouk. Nedokázala ho nechat být. Přestože běh vždycky nesnášela, pustila se za kloboukem, jak nejrychleji uměla.

Avtu chvíli ho uviděla. Mihl se kolem ní stín muže. Utíkal. Stejně jako ona se snažil dohnat bílý klobouk. To jí však došlo až mnohem později. Ve chvíli, kdy ji míjel, byla tak překvapená, že se nezmohla na jediné slovo. Zezadu ten běžící muž totiž vypadal úplně stejně jako její bratr. Byl vysoký asvalnatý. Ivlasy měl trochu delší, stejně jako on.

„Juito…,“ zašeptala, ale nejspíš ji neslyšel. Ani se neohlédl asrozběhem vyskočil protivycházejícímu slunci. Obestřelo jej světlo anajednou vypadal jako anděl sroztaženými křídly. Vtu chvíli Kotoko napadlo, že její bratr vstal zmrtvých.

Stal se zázrak! pomyslela si.

Celou dobu myslela jen na něj. Přišla až sem, jen aby se sním znovu setkala. Doufala vzázrak aten se stal. Větší štěstí ji snad potkat nemohlo.

Ale mýlila se.

Žádný zázrak se nekonal.

Došlo jí to po chvíli.

Muži se podařilo klobouk zachránit. Ve skoku jej zachytil pravou rukou, zrovna když se klobouk vznesl nad moře, adopadl nohama zpět na písčitou pláž. Otočil se aKotoko jasně zahlédla jeho tvář. Muselo mu být teprve lehce přes dvacet let, ale to bylo jediné, co měl sjejím bratrem společné. Nedalo se ani říct, že to byl muž. Působil spíše jako mladý chlapec. Juito byl velice svalnatý amužný. Takový typ, kterému sluší opálení. Tenhle chlapec byl pobledlý, měl vlídnou tvář anosil brýle stenkými obroučkami.

Nejsou to spíše holčičí brýle? napadlo Kotoko, ale musela uznat, že mu ipřesto sluší. Vypadal jako hrdina znějaké dívčí mangy. Takový ten vlídný typ, do kterého se hlavní hrdinka zamiluje až po uši.

Chlapec přistoupil ke Kotoko apodal jí klobouk.

„Tady máte.“

Nejen jeho tvář, ale ijeho hlas byl velice přívětivý. Měla pocit, že ho už někdy slyšela, ale neměla čas vzpomínat. Musí mu přece rychle poděkovat, když už jí ten klobouk chytil.

„Děkuji.“ Vzala si od něj klobouk alehce se uklonila. Připadala si však stále jako omámená, protože dokázala myslet jen na svého bratra.

Akde se tu ten chlapec vlastně vzal? Vždyť tu široko daleko nikdo nebyl. Přišlo jí to zvláštní, ale ještě podivnější bylo, co chlapec vzápětí řekl.

„Vy jste Kotoko Niki, že?“

Jak je možné, že zná její jméno, když se nikdy neviděli?

„A… Ano, jsem,“ potvrdila mu překvapeně. „Ale… Vy jste kdo?“ dodala sobavami.

Sama Kotoko sice mluvila velmi zdvořile, ale chlapec se vyjadřoval ještě formálněji. Hluboce se uklonil aspustil:

„Omlouvám se, že jsem se nepředstavil dřív. Jsem Kai Fukuči ze Zastávky uKocourka. Velice děkuji za vaši dnešní rezervaci.“

Ten chlapec sdrobnými brýlemi byl zaměstnanec bistra, kam Kotoko mířila. Uvědomila si, že jeho hlas slyšela po telefonu, když si dělala rezervaci.

Po bratrově pohřbu jako by unich doma vyhasl veškerý život. Všichni spolu přestali mluvit. Otec byl zaměstnancem malé družstevní záložny amatka měla brigádu vsupermarketu. Oba byli velice tiší amírní lidé.

„Tvoji rodiče vypadají velice mile,“ říkávaly všechny její kamarádky, kdykoliv přišly na návštěvu. Aměly pravdu. Rodiče Kotoko byli vždy velice laskaví, nikdy je neslyšela ani zvýšit hlas. AJuito byl jejich úžasný syn, na kterého byli hrdí. Už od základní školy mu šlo nejen učení, ale isport. Na nižší střední škole se dokonce stal předsedou třídy. Nikoho nepřekvapilo, když se dostal na nejprestižnější střední školu vjejich oblasti apozději se na první pokus dostal na právnickou fakultu soukromé univerzity pověstné svou náročností. Všechno šlo jako po másle. Všichni čekali, že se po studiu stane prokurátorem nebo obhájcem, ale to se spletli. Po prvním ročníku na vysoké škole Juito zničehonic prohlásil, že končí. Kotoko to překvapilo ajejich rodiče byli přímo všoku.

„Co tím jako myslíš?“

„Aco budeš bez školy dělat?“ vyptávali se ho dokola. Zobličeje se jim vytratila barva abylo jasné, že sjeho rozhodnutím nesouhlasí. Juito se jim podíval zpříma do očí.

„Chci se naplno věnovat herectví,“ řekl rozhodně.

Potom, co splnil přijímací zkoušky na univerzitu, se Juito přidal kmalému místnímu divadlu. Kotoko věděla, že to není jen obyčejný koníček, ale nečekala, že by kvůli tomu skončil se školou. Jejich rodiče to do té doby také ani nenapadlo.

„Ato nemůžeš pokračovat ve studiu apřitom hrát vdivadle?“ ptali se ho. Bylo pochopitelné, že nechtějí, aby přestal studovat, když už se dostal na jednu znejslavnějších univerzit.

„Ne. Chci se tomu věnovat naplno, ane jen tak napůl,“ odpověděl jim, ale rodiče jeho slova nepřijali.

„Věnovat naplno… To chceš být hercem?“

„Budu hercem.“

Jeho odpověď byla naprosto jasná. Ve tváři měl vepsáno, že je skálopevně rozhodnutý. Byl přesvědčený, že se bude živit herectvím.

„Víš, jak je to těžké?“ zeptala se ho matka. Její otázka byla na místě. Kotoko sice přesně nevěděla, jak to chodí, ale bylo jí jasné, že jen hrstka herců se dočká skutečného úspěchu. Pokračovat ve studiu astát se právníkem by jistě byla bezpečnější volba. Ale Juito neustoupil.

„Vím, že to není jednoduchý, ale je to výzva, které se chci postavit.“ Vjeho slovech nebyla ani známka pochybnosti. Jako by správnou cestu viděl před sebou. „Život mám jen jeden anechci si na smrtelný posteli nic vyčítat.“

Jeho sebevědomá slova rodiče přesvědčila. Úspěchu dosáhne do tří let. Apokusí se také získat roli vtelevizním seriálu. Pokud se mu to nepodaří, složí přijímací zkoušky na státní univerzitu astane se úředníkem. Rodiče mu na to kývli. Možná si mysleli, že nemá smysl se sním dál dohadovat, když už je zjevně rozhodnutý, avduchu se smířili stím, že jejich syn holt bude úředníkem. Upřímně, Kotoko si říkala to samé. Stát se hercem ahrát vtelevizním seriálu jí připadalo jako téměř nesplnitelný sen.

***

Jenže Juito jim všem ukázal. Během tří let opravdu dosáhl úspěchu. Zrovna když Kotoko udělala přijímací zkoušky na vysokou školu, získal velkou divadelní roli aorok později udělal konkurz do televizního seriálu, kde měl hrát nejlepšího přítele hlavního hrdiny. Atřebaže natáčení ještě ani nezačalo, včasopise se oněm zmiňovali jako omladém anadějném talentu. Dokonce se párkrát objevil ivtelevizi.

„To je teda něco!“ pronesl otec atěmi slovy uznal, že si Juito zvolil správně. Matka si zase vystřihla aschovala ten článek zčasopisu. Oba se moc těšili, až seriál poběží vtelevizi. IKotoko byla na bratra velice pyšná.

„Brácho, jsi úžasnej!“

Moc dobře věděla, kolik úsilí ho jeho úspěch stál. Šel za svým snem, skončil se školou apracoval tak tvrdě, až skoro potil krev. Měl samozřejmě také talent, ale zároveň na sobě pracoval víc než kdokoliv jiný. Často ho viděla, jak vblízkém parku poblíž provozuje různá hlasová cvičení.

„Život mám jen jeden anechci si na smrtelný posteli nic vyčítat.“

To bylo sice jeho moto, ale nakonec výčitky jistě měl. Zemřel totiž, aniž si splnil svůj sen.

Po jeho smrti šel život dál. Jen zjedné čtyřčlenné rodiny se stala rodina tříčlenná. Jeden člen zemřel, aby ten druhý mohl žít. Kdyby ji tenkrát Juito nezachránil, Kotoko by jistě zemřela. Anaopak on by zůstal naživu.

Neměl jsi kvůli mně zahazovat vlastní život, myslela si Kotoko upřímně. Nepřála si zemřít, ale zároveň nechtěla žít na jeho úkor. Juito měl talent. Měl hodně fanoušků. Věděla to, protože chodívala na jeho představení. Kotoko divadlo zajímalo. Ráda se na něj chodila dívat, často ina zkoušky. Několikrát se dokonce dostala až na jeviště, když ji ředitel požádal opomoc. Malá divadla měla vždy nedostatek herců, takže nezbýval nikdo, kdo by hrál malé komparzní role.

„Kotoko, ty máš talent,“ řekl jí po jejím druhém vystoupení ředitel Kumagai. Jeho jméno se zapisovalo znakem pro medvěda, což kněmu dokonale sedělo– byl totiž náramně zavalitý azarostlý. Vypadal na čtyřicet nebo padesát, ale údajně byl jen onecelých deset let starší než Juito. Byl to právě on, kdo divadlo založil akdo rozpoznal Juitovo nadání. Vypadal jako drsňák, takže mu zcesty uhýbali ipouliční delikventi, ale oči měl vlídné, akdyž se usmál, působil velice šarmantně. Možná právě díky němu začala Kotoko vystupovat, třebaže byla dost nesmělá. Kumagai měl vsobě nějaké kouzlo, které lidi přitahovalo.

„Prosím vás, jaký talent…?“

Byla to přece jen role náhodné kolemjdoucí bez jakékoliv repliky. Kotoko si myslela, že si zní jen dělá legraci, ale ředitel Kumagai mluvil vážně.

„Když jsi na jevišti, všechno je najednou takové veselejší. Je jedno, že nemáš žádný text. Stačí, abys prošla kolem, ahned všechny okouzlíš.“

Něco takového slyšela poprvé. Vždy byla velice ostýchavá. Ve škole sedávala vkoutě asnikým se moc nebavila. Byla pravým opakem svého populárního bratra. Avšichni, kdo je znali, to věděli. Ředitel Kumagai však vchválení neustával. „Dokonce bych řekl, že působíš ještě lépe než tvůj bratr,“ pronesl svážnou tváří, třebaže to Kotoko nutně znělo jako vtip. Někdo jiný však sKumagaiem souhlasil.

„Já si myslím to samé.“

Byl to Juito. Její bratr, který do té doby jen tiše poslouchal, nyní řediteli přitakal:

„Sice jsem hrál hlavní roli, ale diváci viseli pohledem na tobě.“

„Ale to spíš proto, že mi to moc nešlo, ne?“

„Kdepak, prostě jsi je uchvátila. Jestli dokážeš získat srdce diváků takovou malou komparzní rolí, znamená to, že máš opravdu talent.“

„Nedělej si ze mě srandu,“ zaprotestovala Kotoko, ale Juito jen pokrčil rameny, jako by si myslel své. Tak přece jen si dělá legraci. Kotoko se ho chystala znovu napomenout, ale Kumagai jí skočil do řeči.

„Nechceš se herectví věnovat víc? Věřím, že bys dokázala Juita překonat.“

„To je nesmysl,“ odmítla kvapně. Měla sice divadlo velmi ráda, ale určitě neměla žádný talent arozhodně se nechystala věnovat hraní víc. Stačilo jí schovávat se vbratrově stínu. Role náhodné kolemjdoucí bez jediné repliky je pro ni jako stvořená. Navíc vystupovala jen díky němu.

Aproto už po bratrově smrti do divadla nevkročila. Také přestala chodit do školy. Nechtělo se jí nic dělat akamkoliv chodit. Zůstávala zavřená ve svém pokoji avycházela, pouze když šla navštívit bratrův hrob.

Do toho přímořského městečka se vypravila jen kvůli tomu, co jí řekl Kumagai. Kumagai nebyl jen ředitelem divadla, byl také Juitovým dobrým přítelem. Ovíkendech spolu jezdili na motorkách ke skalnatým pobřežím, odkud lovili ryby. Nezřídka se vydali ihodně daleko.

Kotoko se sním znovu setkala ubratrova hrobu. Jednoho dne přišla na hřbitov aspatřila ho, jak se tiše modlí uJuitova náhrobku. Nejradši by se setkání vyhnula, ale kdyby před ním utekla, vypadalo by to divně, aani ktomu neměla energii. Když se přiblížila khrobu, Kumagai si jí všiml.

„Rád tě zase vidím.“

„Já vás. Děkuji vám za všechno.“

Kotoko doufala, že setkání odbydou výměnou zdvořilostních frází, ale Kumagai se opět chopil slova.

„Jíš pořádně?“

Jistě se jí zeptal, protože měla propadlé tváře. Jíst jí nechutnalo. Přemáhala se ajedla jen tolik, aby se nezhroutila. Někdy zapomínala vzít za celý den do úst. Ani tentokrát ještě od snídaně nic nepozřela.

Ale otom se sním nechtěla bavit. Ikdyby mu otom řekla, nic by se nezměnilo.

„Ano, jím pořádně,“ odpověděla. Kumagai mlčel, jako by tušil, že mu lže, ajen na ni ustaraně hleděl. Aby se vyhnula jeho pohledu, sklopila zrak krodinnému náhrobku. Byl krásně čistý. Rodiče ho asi vyčistili. Náhrobek byl starý, sloužil už několika generacím, ale teď se leskl čistotou. Představovala si, jak ho její rodiče leštili hadříkem. Myslela na ně. Určitě při tom plakali. Vždyť jim umřel jejich milovaný syn.

Neměl mě zachraňovat, pomyslela si apři pohledu na hrob to málem řekla nahlas. Nemohla se ubránit výčitkám, že sama přežila. Do očí se jí začaly drát slzy. Několikrát polkla, aby se nerozplakala, avtu chvíli zaslechla Kumagaiův hlas: „Znáš Zastávku uKocourka?“ Ta otázka přišla tak náhle, že se zarazila aslzy ji přešly.

„Ne…,“ podívala se na něj tázavě aKumagai začal vysvětlovat.

„Je to jako kagezen.“

„Hlas zemřelého.“

„Cože?“

***

kranas či sardinka nebo jakákoliv jiná ryba, která se dá jíst syrová (doporučený počet kranasů je 3 kusy)

Zázvor lékařský, zázvor japonský (mjóga), jarní cibulka, listy perily křovité (šiso), sezam (dle chuti)

miso pasta, sójová omáčka (dle chuti)

rýže (pro 2 osoby)

Každou rybu nafiletujte na tři kusy anahrubo nasekejte.

Nasekejte jarní cibulku, listy perily azázvor.

Vše smíchejte, uhněťte apřidejte miso asójovou omáčku, až vznikne nameró.

Hotovým nameró pokryjte vařenou rýži.