Ann Granger 

Ve věci vraždy 

Originální název: A Matter of Murder 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020 Ann Granger 

First published in 2020 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2025 

Obálka © Emil Křižka, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2339-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2340-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

PŘÍPAD PRO CAMPBELLOVOU A CARTERA 

Tato kniha je pro mého vnuka Williama. Hodně štěstí při studiích, Wille, a ve všem, do čeho se v budoucnu pustíš. 

Spolehněte se, pane, že když člověk ví, že ho za dva týdny pověsí, dokáže se úžasně soustředit.

SAMUEL JOHNSON  

Kapitola 1 

Miff Ferguson žil na ulici už dva roky. Podle svého vlastního mínění to zvládal celkem dobře, ale přesto se zdálo, že každý den představuje další překážku, kterou musí překonat na překážkové dráze zvané přežití.

Dnes přemýšlel o nadcházející zimě. Sice byla ještě daleko, ale nikdy není na škodu plánovat věci s předstihem. Pokud jste neměli stálou střechu nad hlavou, přečkat zimu bylo jako přeskočit Taxisův příkop. V poslední době hodně pršelo. Jeho malý stan, velký tak akorát, aby si mohl zalézt do spacáku a schoulit se jako šnek, dokázal dešti do jisté míry odolat, ale pokud byl liják vytrvalý, mokré stružky si našly cestu dovnitř. Rozhodně by ho neochránil před sněhem a ledem, kdyby něco z toho dorazilo. Až se tak stane, bude potřebovat nějaký bytelnější úkryt. Nic zvláštního, říkal si, když se za rozbřesku ploužil po chodníku a v ruce svíral papírový kelímek s horkou kávou z autoservisu, který otevíral brzo ráno. Tamní personál ho znal. Pokud byl poblíž vedoucí, musel za kávu zaplatit. Dívky mu ale nikdy nic neúčtovaly. Hledal prázdný sklad, horní patro neobydleného domu, prostě cokoli z cihel a malty. Věděl o několika prázdných obchodních prostorech, ale ty bývaly dobře chráněné poplašným systémem.

I přes časnou ranní hodinu už se to venku hemžilo lidmi. Někteří šli do práce, někteří se vraceli domů z noční směny. Obchodníci, zejména trafikanti, otevírali svoje prodejny. Jedna postarší dáma zjevně mířila na ranní bohoslužbu. Bylo překvapivé, kolik lidí vyšlo ven, jakmile se rozednilo. Miffovi se na nich líbilo, že ho všichni ignorovali stejně, jako on ignoroval je. Proto považoval rozbřesk za nejvhodnější dobu na prozkoumání všech možností.

Pokud jste se někde plížili po nocích, měli jste velkou šanci, že někdo zvedne telefon a zavolá policii. Spousta lidí zůstávala vzhůru do pozdních hodin, i když byli doma. Miff občas uvažoval, co asi dělají, že si ještě nehoví v teplé, pohodlné, suché posteli. Možná seděli u počítačů, hráli hry, sledovali porno, sázeli na internetu… Nebo je přivolalo mrzuté dítě, hladové miminko, případně nemohli usnout a mysleli si, že jim třeba pomůže šálek čaje. Ať už dělali cokoli – a upřímně řečeno, Miffovi vůbec nezáleželo na tom, co to bylo –, vždycky existovala možnost, že se někdo z nich rozhodne jít k oknu a zadívat se dolů do stinných ulic. Osamělá postava, která se potulovala kolem a prohlížela si budovy, je znervózňovala.

Ne že by snad majitelům domů záviděl. Nijak netoužil natrvalo se k nim připojit v jednom ze žádaných sídel s dvojitými okny a dříve možná i zahradou, nyní vybetonovanou, aby se dalo parkovat přímo na pozemku. Ze všeho nejvíc nechtěl být součástí stálé komunity. To už si vyzkoušel a nenáviděl to. Mít sousedy znamenalo, že o vás ostatní lidé vědí víc, než je zdrávo. Všímali si, kdy přicházíte a odcházíte, zajímalo je, čím se živíte. Zvali vás na večeře, které se podobaly výslechu před Svatou inkvizicí. Čím méně toho věděli, tím byli podezřívavější. Rozdmýchávalo to jejich velký strach: pokles cen nemovitostí. To všechno už Miff zažil a došel do bodu, kdy už to nedokázal snášet. Tehdy se rozhodl odejít. Zatím toho nelitoval, ačkoli upřímně řečeno, minulá zima byla těžká. Proto si tu nadcházející hodlal naplánovat lépe.

Jestli cítil spřízněnost s nějakým živým tvorem, pak to byly lišky, které pod rouškou tmy vycházely shánět potravu. Nebo kočky. Miff si kočky oblíbil a měl pocit, že s nimi má mnoho společného.

Kočky v noci přestaly předstírat, že jsou domácími mazlíčky a součástí spořádaného světa, a stala se z nich zase divoká zvířata. Vyskočily dvířky, která jim laskaví majitelé nainstalovali do zadních dveří, a opouštěly domov jako pečlivě upravení, dobře živení a milující členové rodiny. Než se dostaly k nejbližšímu záhonu, proměnily se v dravé lovce, malé, ale rychlé a nelítostné. Vnímaly každý sebemenší zvuk a pohyb, zachytily i ten nejnepatrnější pach a byly obdařeny oním dalším, bezejmenným smyslem, který je varoval před nebezpečím. A najednou byly pryč, obratné jako atleti, kteří se snadno vyškrábou na zeď, plot nebo strom a proklouznou úzkými otvory, jimiž by lidský jedinec tak tak prostrčil ruku. Když se kočka a Miff míjeli v šeru, nevšímali si jeden druhého a každý se věnoval svým záležitostem. Jakmile však uspokojily svoje divoké instinkty, většina koček se na rozdíl od Miffa proměnila zpět v domácí mazlíčky a odklusala do svých pohodlných domovů, aby si zdřímla. Přesto jim nezáviděl. Někdy si myslel, že přijetím, byť jen částečného, domáckého života se kočky zaprodaly.

Přes den měl vždycky dobrou náladu a povídal si s kolemjdoucími, kteří se u něj zastavovali, aby ho politovali, že skončil na ulici, občas mu nabídli trochu peněz nebo sendvič a někdy mu vynadali, že se štítí práce.

„Jen si to zkus, kámo!“ radil pokaždé těm posledním zmiňovaným. „Zkus si přežít na ulici.“ Většinou jen něco zamumlali v odpověď a odešli.

Jednou jedinkrát se přihodilo, že se schoulil do klubíčka a předstíral, že spí. Zaregistroval totiž, že k němu míří kluk, se kterým chodil do školy. Vykračoval si s takovým sebevědomím, jaké vám propůjčí jen úspěch. Když bývalý spolužák prošel bez povšimnutí kolem, Miff si oddechl.

Poté opustil Londýn a našel si útočiště v cotswoldském městečku Bamford, kde existovala menší pravděpodobnost, že se setká s někým, koho zná. Už to, kdyby se k jeho někdejším kolegům z práce doneslo, že žije na ulici, by bylo dost zlé. Ale kdyby se to rozkřiklo na příštím školním srazu, ředitelé by jeho jméno nejspíš vymazali ze seznamu absolventů. Rodiče by se za něj styděli, protože každému tvrdili, že pracuje jako dobrovolník v uprchlickém táboře na nějakém zapomenutém místě na zeměkouli. A také se preventivně přestěhovali do Portugalska.

Popravdě řečeno, nejšťastnější se cítil v noci. V noci se nemusel přetvařovat, to mohl být sám sebou. Opilcům se vyhýbal – vždycky byli nevypočitatelní, člověk u nich nikdy nevěděl. Někdy vrávorali domů, ztracení ve vzpomínkách na uplynulý večer, a víc než o bezdomovce se zajímali o další pijáky. Někdy vypadli z hospody nebo klubu v jednom propletenci a hned se pustili do toho, koho měli po ruce, z důvodů, na které si ráno ani nevzpomněli. Někdy dal alkohol průchod krutému humoru a spící tělo se stalo jeho terčem. Proto Miff za všeho nejvíc nenáviděl právě opilce.

V noci samozřejmě vídal různé věci, ale mlčel o nich. To se rozumělo samo sebou. Byl celkem zadobře s několika profesionálními zloději. Nijak je neobtěžoval a oni věděli, že si s ním nemusí dělat starosti.

Došel do zanedbané části města. Kdysi tu býval rušný areál malých výrobních podniků, ale ty už dávno ukončily činnost. Zatímco se projektanti dohadovali, jak s areálem a jeho rozpadajícími se budovami naložit, pomalu chátral. Déšť pronikal poškozenými střechami, rozbitá okna byla nahodile zabedněná. V přízemí prorůstal plevel a nejrůznějšími škvírami se dovnitř plížila divoká zvěř. Čas od času se objevili i jedinci lidského druhu: ti, kteří se chtěli vyhnout úřadům a nepříjemným otázkám, a lidé jako Miff. Nebo ne tak docela jako Miff, protože ten nechtěl sdílet svoje místo s těmi, kteří by mohli být nebezpeční, ať už šlo o zdrogované feťáky nebo schizofreniky, odkázané na neexistující „komunitní péči“.

Miff neskončil na ulici kvůli užívání drog, útěku před spravedlností nebo duševní chorobě. Skončil tu proto, že se jednoho dne prostě rozhodl odejít, vymanit se z toho nekonečného kolotoče každodenních starostí, z očekávání ostatních lidí, z povinností vůči někomu jinému. Netrpěl tím, čemu lékaři říkají „nervové zhroucení“, pouze zcela změnil svůj pohled na svět. Jako by se, jak sám sobě vysvětloval, probudil z dlouhého, znepokojivého snu a vydal se hledat únikovou cestu.

Ale aby se vrátil k tomu nejpalčivějšímu úkolu, který teď ležel před ním – prozkoumával tuhle oblast už týden, ne-li déle, a zatím se zdála poměrně opuštěná a bezpečná, jak se dalo očekávat. Jestli se sem na nadcházející zimu nastěhuje pár tuláků jako on, ničemu to nevadilo. Větší počet lidí představoval jisté bezpečí, ale zase jich nesmělo být moc. Kdyby se množství obyvatel areálu rozrostlo natolik, že by si jich mohli začít všímat náhodní návštěvníci nebo kolemjdoucí, nějaký šťoural by to oznámil úřadům, které by je odtamtud vyhnaly. I tak si tohle místo poznamenal jako jednu z možností.

Ke své nelibosti však zjistil, že toho rána už ho někdo předběhl. První příchozí ovšem rozhodně nedorazil na místo ze stejného důvodu jako Miff. Ne, druhý návštěvník – ať už to byl kdokoli – přijel v čistém, nablýskaném černém BMW s novými poznávacími značkami, které vypadalo, jako by právě vyjelo z autosalonu. V tomhle prostředí působilo naprosto nepatřičně a pro jeho přítomnost se nenabízelo žádné rozumné vysvětlení.

Miff se měl samozřejmě otočit a urychleně odejít. Bohužel pro jednou nedal na své instinkty a zůstal. Později někdy uvažoval nad tím, proč prostě neutekl. Že by ze zvědavosti? Nebo proto, že mu přítomnost toho vozu připadala jaksi pohoršlivá? Jedno však věděl jistě: to auto tady nemělo co dělat.

Řidič zaparkoval u pootevřených dveří z boku budovy. Miff věděl, že za normálních okolností ty dveře vypadají, jako by byly zamčené na klíč, ale také věděl, že pevnost překážky je pouhou iluzí. Zámek byl totiž rozbitý. Nerozbil ho on – už před nějakým časem to udělal někdo jiný. Pokud jste se chtěli dostat dovnitř, stačilo opřít se do dveří ramenem a silně zatlačit. Pak se trochu otevřely, dostatečně na to, aby se jimi člověk dokázal protáhnout, ale ne úplně, protože se za nimi povalovala hromada harampádí. Prosté vniknutí na cizí pozemek, jak Miff zjistil v místní knihovně, kde trávil deštivá odpoledne čtením podobných věcí, se považovalo za přestupek. Báječná věc, tyhle veřejné knihovny. Mohli jste tam sedět s knihou v ruce a s trochou štěstí vás nikdo neotravoval. A právě takového vniknutí na cizí pozemek se teď dopustil i řidič BMW, nebo si to alespoň Miff vyvodil.

Jak řidič o těch dveřích věděl, Miff netušil. Byl si však naprosto jistý, že neznámý návštěvník je uvnitř skladiště. Co tam asi dělal? Určitě nehledal útočiště na zimu. Ne, když jezdil takovým autem. Ale proč by se plížil kolem a dopouštěl se vandalismu, aby se dostal dovnitř?

„Zatracenej developer!“ zamumlal Miff. Někdo se vydal na soukromou prohlídku za úsvitu, aby zvážil možnosti, než předloží majitelům pozemku obchodní nabídku. Alespoň si to Miff myslel. Určitě šlo o člověka, který chtěl tu polorozpadlou budovu zbourat a postavit na jejím místě mini sídliště startovacích bytů nebo komplex bytů pro důchodce, tělocvičnu nebo rekreační zařízení s bowlingem a kurty na squash… No, mohla to být kterákoli z těchto možností, nebo také něco úplně jiného.

Zvědavost ho přitáhla blíž. Prošel kolem naleštěného BMW. „Kapitalista!“ zamumlal směrem k prázdnému sedadlu řidiče. „Poslední kousek chleba by hladovějícím chudákům odtrhnul od úst! Nepřítel bezdomovců!“ A pro jistotu dodal: „Spaluje fosilní paliva, znečišťuje atmosféru a vypouští skleníkové plyny!“ To prozatím stačilo.

Došel k pootevřeným dveřím, zastavil se a naslouchal. Nejdřív nic neslyšel a napadlo ho, jestli ten dotyčný už náhodou neodešel a nepotuluje se po okolí. Miff měl stejné právo tam být jako on. Ve skutečnosti ho nejspíš neměl ani jeden z nich. Ať tak či onak, podle Miffova úsudku si byli rovni. Přistoupil blíž a přiložil ucho k mezeře. Neslyšel žádný pohyb. Rozhodl se zariskovat a tiše proklouzl otvorem do temného interiéru.

Uvnitř to hrozně smrdělo. Zvláštní, pomyslel si Miff, když tu byl naposledy, zápach mu nevadil. Ale tentokrát ho do nosu udeřila pronikavá směs vlhkosti, krysí moči a hniloby spolu s odpornými výpary stoupajícími z tlejících věcí. Podobný puch se někdy linul starými hřbitovy po silném dešti, když se hlína změnila v bahno, propadala se k tomu, co leželo pod ní, a plyny začaly stoupat k povrchu. Někdo by to tu opravdu měl celé strhnout, pomyslel si Miff. Možná že nakonec nápad majitele BMW – pokud se skutečně jednalo o developera, který si dělal zálusk na nějaký projekt – nebyl zase tak špatný. Srovnat tu chatrnou barabiznu, která bývala skladištěm, se zemí, odklidit suť a postavit tam bytový dům. Proč ne?

Ale kam se řidič toho nablýskaného fára poděl? Miff se stáhl do nejtemnějšího kouta, čekal, naslouchal a sledoval, jestli se někde něco pohne. Vtom to spatřil: nepatrné zavlnění ve stínech před sebou, slaboučký povzdych, v němž poznal lidský dech. Muž z BMW byl tady uvnitř a Miff – který nejspíš zešílel, když podlehl svojí všetečnosti – tam byl s ním. Konečně se v něm probudil instinkt a on vytušil blížící se nebezpečí.

Došel snad k tomuto závěru příliš pozdě? Věděl ten muž, že je tu Miff spolu s ním? Vsadil by se, že ano. Možná zahlédl jeho siluetu, když proklouzl dveřmi. Možná zaslechl krok, zavrzání, sotva patrný zvuk, a přesto věděl o Miffově přítomnosti, stejně jako Miff vycítil tu jeho.

Co teď? uvažoval Miff. Prostě se vrátit zpátky cestou, kterou přišel, a zmizet odsud úplně? Stíny se znovu zavlnily jako hedvábný závěs ve větru. Muž z BMW se pohyboval. Miffův zrak pomalu přivykal tmě. Viděl před sebou mohutnou, shrbenou postavu, ale jak ji pozoroval, její tvar se měnil. Vyrostla, zúžila se a její dech vydával hlasitější, hluboký skřípavý zvuk. Muž, předtím přikrčený, se teď vztyčil do plné výšky. Musel měřit zhruba stejně jako Miff, a ten měl asi metr osmdesát. Věnoval se něčemu, co vyžadovalo značné fyzické úsilí, a i když dělal, co mohl, aby ukáznil svůj dech, přerývaně dýchal a nasával do plic další vzduch. Ať už se potýkal s čímkoli, leželo mu to u nohou jako nehybná, neforemná hrouda. Chtěl se snad zbavit něčeho nechtěného tím, že to tu zanechá? Že by mu budova sloužila jako divoká skládka? Miffovi se potvrdila jedna věc: muž z BMW neměl o nic větší právo tu být než on sám. Jinak by mu už dávno stál tváří v tvář a na rovinu ho vyzval, ať odsud kouká mazat. Náhle Miffa napadlo, že se ho ten muž možná bojí. Nejspíš nečekal, že tu v tak časnou hodinu najde někoho jiného.

Myslel si snad, že Miff je správce nebo hlídač? Považoval ho za hrozbu nebo za výzvu?

Miff se rozhodl. Až později mu prolétlo hlavou, že měl asi den špatných rozhodnutí.

„To je v pohodě, kamaráde!“ zavolal. „Nepřišel jsem dělat problémy. Jen procházím, jak se tak říká!“

Co ho proboha vedlo k tak chabému pokusu o vtip? podivil se. Jeho vlastní strach, odpověděl si vzápětí.

Najednou se ten muž velice rychle pohnul směrem k němu. Jeho postava se stále zvětšovala, už nebylo nejmenších pochyb, že jde o člověka. Paže se mu houpaly, chraplavě oddychoval a čišelo z něj zoufalství. V jedné natažené ruce držel jakousi zbraň ve tvaru hole, ale jestli ze dřeva, nebo kovu, to Miff nedokázal určit.

A nehodlal čekat, až to zjistí. Otočil se a rozběhl se k otevřeným dveřím za sebou. Nemohl však úzkou škvírou jen tak proklouznout ven, musel se jí doslova prodrat. Byl už ze dvou třetin venku na volném prostranství a na svobodě – na útěku –, když ho muž dostihl a zbraní mu zasadil bolestivou ránu do ramene.

Miff se vrhl dopředu, zakopl a upadl. Okamžitě ho zaplavila vlna paniky. Snažil se vyškrábat z hlíny na nohy, když ho muž znovu dohonil. Zasáhla ho další rána, ale jen tak tak stačil zvednout ruku a odrazit plnou sílu úderu.

Po čtyřech lezl po zemi, pak se mu podařilo postavit na nohy a otočit se. Na zlomek vteřiny stáli proti sobě. Miff viděl bílé, pokřivené rysy, plné strašlivého vzteku a odhodlání. Chce mě zabít, pomyslel si. Panebože, chce mě zabít…

Na okamžik se mu krev v žilách změnila v led. Ztuhl hrůzou. A pak se rozběhl. Uháněl jako vítr. Během života na ulici už se párkrát dostal do úzkých, ale nikdy předtím se nebál o svůj život. Musel útočníkovi buď utéct, nebo ho přelstít, jinak byl mrtvý muž.

Tady na otevřeném prostranství měl výhodu. Znal tuhle městskou divočinu, její zvláštní zákoutí, slepé uličky a skuliny mezi budovami a proplétal se jimi jako prchající kočka. Mířil do oblasti za opuštěným areálem, k zadním zahradám domů v rozlehlém satelitu v sousedství. Věděl, že se musí vyhýbat silnicím, protože jeho pronásledovatel by se mohl vrátit, nasednout do auta, jezdit po okolí, dokud Miffa nespatří, a pak ho srazit. Ale pěšky jsi bez šance, kámo! vzkázal mu Miff v duchu. Překonával ploty a řítil se kupředu, až zahradní dekorace létaly vzduchem, s rachotem narazil do grilu a s hlasitým šplícháním se přebrodil rybníčkem.

Jeho hlučný postup zaslechli nejméně ve dvou domech. Horní okna se prudce otevřela a ozvaly se pobouřené výkřiky. Přítomnost svědků však nakonec stačila k tomu, aby pronásledovatele odradila. Miff se vděčně zastavil v úkrytu zahradní kůlny, lapal po dechu, plíce a žebra mu pulzovala bolestí, ale věděl, že tenhle závod vyhrál.

Po zbytek dne nedokázal Miff tuhle otřesnou zkušenost vypustit z hlavy. Co tam ten druhý muž k čertu dělal? Nejspíš nešlo o žádného developera, který si vyhlédl nový projekt, jak si zprvu myslel. Co byla ta druhá věc, ta, která se ve stínu skladiště choulila u mužových nohou? Nepatrná část Miffovy zvídavé povahy ho nutila vrátit se a prozkoumat to, ale opatrnost byla silnější. Teď, když měl čas přemýšlet, si uvědomil, že stejně jako on by poznal muže z BMW – jak mu v duchu stále přezdíval, protože lepší jméno pro něj zatím neměl –, muž z BMW by poznal jeho.

Rozhlédl se po výčepu hospody, v níž seděl. Byl to malý, obyčejný podnik. Lidé, kteří tu večer popíjeli, nepatřili mezi ty, kteří jezdí v drahých autech a obchodují s nemovitostmi. Miff se však přistihl, že si prohlíží jejich tváře.

„Takže to byla nějaká dívka?“ zeptal se hlas opodál. „To tělo, co našli?“

„Jo, ale nevím, kdo to je. Ani policie to podle mě zatím neví. Někdo tvrdil, že ji uškrtili,“ ozvala se odpověď.

„A pohodili ji ve starém skladišti?“ podivil se ten první, zjevně nevěřící Tomáš.

„Říkal jsem ti to! Dneska brzy ráno tam bylo strašné pozdvižení. Nějací dva chlápci se honili po zahradách za baráky. Pár lidí je slyšelo, dokonce vidělo. Jeden z nich je můj kamarád. Zrovna se chystal jít dolů postavit vodu na čaj, když uslyšel ten kravál a vykoukl ven právě ve chvíli, kdy jeden z těch troubů shodil jeho kamennou Venuši.“

„Jeho co?“ ozvala se nevěřícná odpověď.

„Venuši. Však víš, jednu z těch bohyň, co se zakrývají jen kouskem látky. Ten kámoš pěkně zuří, protože za ni zaplatil dvě stě liber. Není z mramoru ani ničeho takového, jen z nějakého falešného kamene.“

„Dvě stě liber za nějakou napodobeninu Venuše? Ani ne z mramoru? Ten tvůj kamarád je pěkný blázen.“

„No, chtěla ji jeho žena a teď se hrozně zlobí, protože té soše se při pádu urazila hlava. Takže ten kamarád zavolal na policii a všechno nahlásil. A zjevně nebyl jediný. Policajti si mysleli, že by to mohli mít na svědomí bezďáci, co občas přebývají ve skladu, tak to tam jeli prohledat a při tom našli to tělo.“

„Jeden nikdy neví, co se může stát, nemám pravdu?“ opáčil teď už věřící Tomáš. „Poslyš, pověz tomu svému kamarádovi, že musí zkontaktovat pojišťovnu. Teda jestli si nechal pojistit i vybavení zahrady…“

Miff usoudil, že nastal ten správný čas nenápadně se odtamtud vypařit. Jakmile se ocitl venku na chodníku, cítil se strašně zranitelný. Policie hledala vraha. Miff byl svědkem toho, jak se vrah zbavuje těla. Vrah bude hledat Miffa. Mělo to krutou a nevyhnutelnou logiku. Ať jste karty zamíchali jakkoli, vyšel vám stejný výsledek. Vrah viděl Miffa, jak se plazí po zemi, a Miff zase viděl jeho. Obraz té bledé tváře, zrůzněné vztekem, se mu vryl do paměti. Stejně tak se Miffova zarostlá tvář a dlouhé vlasy spletené do copu jistě uložily do paměti útočníka. Vrah neměl jinou možnost než ho najít a umlčet ho.

Musel odsud pryč. Kam by mohl jít? Projet stopem celou Evropu až dolů do Algarve a objevit se na prahu rodičů s vizáží van Gogha, protože se dostal do úzkých? To nepřicházelo v úvahu. Tak kam? Někam, kde by nikoho jiného nenapadlo ho hledat. Vtom dostal geniální nápad. Vydá se na venkov. To přece dělávali lidé před dávnými lety, když chtěli od všeho utéct. Odjížděli v kočárech na svá venkovská sídla. Miff se rozhodl, že udělá totéž.

Vzhledem k tomu, že bezdomovci patřili ke koloritu měst a městských center, muže z BMW nikdy nenapadne hledat ho mimo toto území.

Miff sice žádné takové sídlo nevlastnil, měl však příbuzné, kteří se na důchod přestěhovali na venkov. Už dlouho s nimi nebyl v kontaktu, ale pokud věděl, oba byli stále naživu. Mohl by zajet ke starému strýci Henrymu a tetičce Prue do toho ospalého zapadákova – jak jen se to tam jmenovalo? Á, už si vzpomněl, Weston Saint Ambrose – a na pár dní se tam uchýlit. Vesnice se nacházela v jiném hrabství, v Gloucestershiru, daleko od jeho současného bydliště. Ano, to udělá. Henrymu a Prue tím nejspíš způsobí menší šok, ale věděl, že jsou to laskavé duše, takže mu určitě nezavřou dveře před nosem. Nebo v to alespoň doufal. Jako k dítěti se k němu koneckonců vždycky chovali slušně. Byli méně nároční a kritičtí než jeho rodiče a vždycky mu dávali kapesné.

Vydat se jim na milost a nemilost, aby získal útočiště, by znamenalo vzdát se alespoň dočasně nezávislosti, kterou získal, když se naučil přežívat na ulici. Musel by si vymyslet nějaký důvod, proč se tam zčistajasna objevil. Nemohl jim prozradit pravdu. Poradili by mu, aby šel na policii, a nedali by mu pokoj, dokud by to neudělal. Ale Miff žil mezi bezdomovci dost dlouho na to, aby se měl před strážníky na pozoru. Bude si muset vymyslet nějaký jiný důvod. Stal se z něj štvanec, připravený udělat cokoli, aby si zachránil kůži.

Kapitola 2 

Miff strávil neklidnou noc v místním parku. Čekal, až se správce vydá na poslední obchůzku, protože zatímco před mužem samotným by se mohl schovat, pes by ho vycítil nebo zaslechl. Pes správce parku, jak Miff věděl z předchozích setkání, byl obrovské, svalnaté zvíře s tlamou plnou děsivých zubů – a lidi jako Miff neměl vůbec v lásce. Ale jakmile správce zamkl a vyrazil i se svým psím pomocníkem pryč, Miff přelezl zeď obklopující park a ustlal si v prostoru za tenisovými kurty. Stála tam taková zchátralá chajda, něco jako přístřešek na kola, jenže poslední dobou dávali tenisté před kolem přednost autu.

Druhý den ráno vstal ještě za rozbřesku. Nehodlal riskovat, že se probudí a spatří před sebou vrčící chlupatou mordu s vyceněnými tesáky. Přeskočil zeď zpátky ven a nejdřív ze všeho zamířil k nedalekému autoservisu, kde si od dívky na pokladně vyžebral další kávu. Pak si koupil sendvič se slaninou v dodávce u silnice, kde se už od časného rána prodávalo občerstvení. Veřejné toalety už byly odemčené, a tak se mohl dát trochu do pucu. Se začátkem otvírací doby opět zamířil do místní knihovny.

Tentokrát si pro své účely vybral knížku citátů. Právo už ho poněkud unavovalo a lékařské knihy ho zneklidňovaly. Usadil se poblíž okna a začal v ní nepřítomně listovat. Oči upíral na stránky, ale v myšlenkách se toulal jinde. Musel si svůj útěk pečlivě zorganizovat. Správná organizace nade vše, to se naučil během svého krátkého působení v obchodní bance v londýnské City. Tohle vězeňské období, jak ho sám vnímal, se snažil ze všech sil vymazat z hlavy, ale disciplína, kterou mu vštípilo, se teď hlásila o slovo.

Prioritou bylo změnit svůj vzhled, aby vraha alespoň na nějakou dobu setřásl. Ale hlavně proto, že se nemohl objevit u dveří strýce Henryho s vlasy spletenými do copu a hustým plnovousem. Henry a Prue byli staromódní pár, ačkoli v sobě měli i trochu nekonvenční stránku. Když Henry odešel do důchodu, rozhodli se totiž, že oba napíšou román. Miffa zajímalo, jestli ten projekt někdy někdo z nich dokončil.

Další věc, kterou musel udělat, než se vydá do Westonu, bylo vymyslet důvod, proč se tam tak zčistajasna objevil. Miffovi rodiče určitě Blackwoodovým řekli, že kope latríny někde v divočině, kde místní po generace řešili svoji potřebu tak, že si jednoduše odskočili do lesa, když to na ně přišlo. Musel tedy nějak vysvětlit, proč už to nedělá, jak dlouho už je zpátky v Anglii a proč rodiče neinformoval o změně místa pobytu. Při kladení falešné stopy bylo vždycky nejlepší uvést co nejvíce pravdivých podrobností. To ho kdysi naučil jeden z kamarádů bezdomovců. „Pověz jim něco, co si můžou ověřit,“ radil mu. „Když zjistí, že jedna věc je pravdivá, nebudou se obtěžovat kontrolovat zbytek.“

Život v drsných podmínkách je poučný v mnoha ohledech, pomyslel si Miff. Člověk potkal opravdu zajímavé lidi. Možná by o nich měl napsat knihu a také o svých vlastních zkušenostech z ulice.

Ano! Miff v rozrušení málem upustil knihu citátů. Heuréka! Jak tenkrát při koupeli prohlásil ten starý Řek – a měl na mysli odpověď na nějakou hádanku. Miff věděl, že začínající autoři mají tendenci sdružovat se do skupin. Dokázali se vypátrat navzájem a nemuseli se ostatním členům nijak představovat, stačilo jen prozradit, že i oni píší knihu. Henry a Prue na svých románech pravděpodobně stále pracovali. Řekne jim tedy, že píše knihu o bezdomovectví a odcizení se od společnosti. Řekne jim, že už několik let provádí na toto téma výzkum, a proto se přidal k lidem, kteří spí na ulici. (Samozřejmě až poté, co se vrátil z kopání latrín v džungli, tuhle část nesmí opomenout.) Takové vysvětlení jistě Henry a Prue přijmou bez váhání. A on, Miff, možná jednoho dne tu knihu opravdu napíše.

Knihovnice se dvakrát nenápadně prosmýkla kolem jeho židle a teď znovu mířila jeho směrem s odhodlaným výrazem ve tváři. Znala ho z dřívějška a její tolerance k jeho přítomnosti se při každé návštěvě zmenšovala. Miff se postavil na nohy, nadšeně před ní zamával knihou citátů a poznamenal: „Skvělá publikace, to vám povím.“

Rázně mu ji uzmula z rukou. „Ano,“ přitakala, „to je. Mám ji vrátit do regálu?“

„To budete hodná,“ opáčil Miff se svým nejšarmantnějším úsměvem, který se nejspíš ztratil v jeho plnovousu.

Ach, ano, ty vousy… a ten dlouhý cop. Další zastávkou na cestě bylo holičství, a ne jen tak ledajaké. Miff přesně věděl, kam se vydat. Do Turkova podniku, kde k holení používali břitvy. Znal se s ním od vidění. Holič mu občas nabídl šálek velmi sladké, husté černé kávy, když procházel kolem, a frustrovaně si přitom prohlížel Miffovy vlasy a vousy. „Kdybyste to chtěl shodit, přijďte za mnou.“

Miff k němu tedy zašel a byl přijat jako princ.

„Proč zrovna teď?“ zeptal se holič.

„To víte, rodina…“ odpověděl Miff důvěrným tónem.

„Máme rodinnou sešlost, musím se tam ukázat. Dědeček slaví narozeniny. Pětadevadesáté. Je to konzervativní starý pán, chápete…“

Holič ho naprosto chápal. „Rodina, jistě,“ přisvědčil.

„Nebojte se, upravím vás tak, aby vás rádi viděli.“

No, pomyslel si Miff, možná nebudou nadšení, ale přinejmenším snad nedostanou hysterický záchvat.

Turek patřil mezi kreativní umělce. Miff musel přiznat, že na něj udělal skutečný dojem. Při stříhání se však nevyhnul odpovědím na pár otázek týkajících se jeho pětadevadesátiletého dědečka. I Miff tedy zapřáhl kreativní část svého mozku a vymyslel tomu starému chlapíkovi dechberoucí příběh plný odvážných činů, který holiče naprosto nadchl.

„Ach, takový úžasný starý pán!“

„To máte pravdu,“ souhlasil Miff a sám zalitoval, že se s tím antickým hrdinou nikdy nesetká.

Pouze v několika případech se umělec a zákazník neshodli. Poprvé, když holič zapálil sirku a začal jí Miffovi mávat kolem uší, a podruhé, když Miff odmítl uvažovat o kníru.

„Mohl bych vám vytvořit krásný knír,“ prohlásil holič téměř tesklivě s očima upřenýma na Miffův horní ret a porost chloupků, které ho zdobily.

„Žádný knír,“ odvětil Miff pevně. „Moji příbuzní by se kvůli tomu určitě dostali do křížku. Hádají se kvůli všemu, však to znáte.“

„Ach, ta rodina…“ odtušil holič.

Miff si v zrcadle prohlédl svůj nově odhalený obličej. Byl mnohem hubenější, než si pamatoval, když ho viděl naposledy, ještě předtím, než si nechal narůst vousy. V místech, kde byly jeho tváře vystaveny živlům, připomínala jeho opálená, ošlehaná pokožka vydělanou kůži. A tam, kde mu Turek oholil vlasy a vousy, vypadala jeho kůže jako kuře připravené k pečení, bledé a holé. S trochou štěstí se jeho pleť za pár dní barevně sjednotí, ale prozatím ho pohled na vlastní obličej poněkud vyváděl z míry. Připadal si, jako by se díval na cizího člověka nebo na někoho, koho kdysi znal a ztratil s ním kontakt. Ale bude to stačit, aby se zbavil muže, který ho pronásledoval? Minul by ho na ulici bez povšimnutí? Tím si Miff nebyl tak jistý. Každý by poznal, že si vousy oholil teprve nedávno, a vrah by to určitě postřehl také. Samotné oholení k zajištění jeho bezpečí nestačilo.

Dobře si uvědomoval, že až zaklepe na dveře Henryho a Prue, budou ho považovat za cizince. Mohl jen doufat, že ho poznají, ale rozhodně nebudou mít tušení, proč se tam tak znenadání objevil. Přemýšlel, jestli pojmou nějaké podezření. Vlastně mu jich bylo trochu líto, ale ne natolik, aby změnil své rozhodnutí. Ve Westonu Saint Ambrose bude v bezpečí.

„Vaše rodina vás ráda uvidí,“ ujistil ho holič se zářivým úsměvem, když od něj přijal hrst různých mincí, které mu Miff předal jako platbu.

„To jo…“ zamumlal Miff. Zpočátku možná ano, ale jakmile si uvědomí, že se chce zdržet, jeho návštěva se jim nejspíš bude zamlouvat o něco méně.

Rodinná setkání byla zjevně na pořadu dne, mimo jiné v hrabství Gloucestershire, kam Jess Campbellová dorazila v doprovodu Mikea Foleyho na návštěvu za svojí matkou Leonií. Mike již nějakou dobu pracoval po boku Jessina dvojčete Simona pro lékařskou charitativní organizaci v Africe. Jenomže tam vážně onemocněl, a tak ho poslali zpátky do Británie. Ačkoli už mu vystavili potvrzení o dobrém zdravotním stavu, stále se potýkal s následky nemoci. Hodně zhubl a váha se mu vracela jen pomalu, přestože rozhodně vypadal mnohem lépe, než když přijel domů a Jess ho viděla poprvé po letech. Na ten pohled, jak čeká před jejím bytem opřený o auto půjčené od strýce, nikdy nezapomene. Simon ji varoval, že je jeho starý přítel nemocný. Neprozradil jí však, že má čekat chodícího strašáka, na němž oblečení visí jako na věšáku, klouby má kostnaté a rysy ztrhané.

Mezitím se však zotavil natolik, že Jess usoudila, že je bezpečné ho vzít k matce, aby ji mohl zpravit o Simonově situaci. Ani jeden z nich si nebyl jistý, jakého přijetí se jim dostane.

Označit Leonii Campbellovou za starostlivou zdaleka nevystihovalo skutečný stav věcí. Tato žena povýšila starostlivost na umění. Dělala si starosti o svoji dceru, protože Jess si zvolila kariéru u policie a Leonie nedokázala pochopit proč. „Připadá mi to velmi… zvláštní, miláčku,“ prohlásila, když se o dceřině rozhodnutí dozvěděla. Čím víc se jí to Jess snažila vysvětlit, tím se matka tvářila zmateněji.

Ještě větší starosti si však Leonie dělala o Simonovu lékařskou práci: „Někde v divočině, v neustálém nebezpečí!“ Zoufale toužila slyšet od Mikea z první ruky, že je všechno v pořádku.

„Táta sloužil u armády,“ připomněla jí Jess. „Být vojákem nepatří zrovna mezi bezpečná povolání – každopádně to není tvoje představa o bezrizikové kariéře.“

„U tvého otce to bylo jiné,“ opáčila Leonie.

Z tohoto důvodu odložili návštěvu, dokud nebude Mike opět dostatečně fit. Ani tak se ale věci nevyvíjely dobře.

Kdyby Jess měla vybrat jedno slovo, kterým by popsala svoji matku, zvolila by výraz „pořádkumilovná“. Vždycky byla upravená. Jess si nepamatovala, že by kdy měla rozcuchané vlasy, začala den bez pečlivě naneseného make-upu nebo čistého oblečení. Když byli Jess a Simon malí, žili jako rodina vojáka na různých místech. Ale každý dům nebo byt, ať už se nacházel kdekoli, byl poznamenán Leoniinou posedlostí pořádkem.

Jednou, těsně po tom, co Jess nastoupila k policii, o tom mluvila s bratrem. „Víš, proč tě láká kariéra policistky?“ řekl jí Simon. „Protože policajti pracují s lidmi, kteří mají neuspořádaný život. Ať už se do maléru dostali úmyslně, nebo omylem, v každém případě jejich život není v souladu se společností.“

„Hej! Nejsi žádný cvokař!“ protestovala Jess.

„Člověk nemusí být hned cvokař. Stačí si všímat věcí kolem sebe.“

„Dobře, tak co kdybych řekla, že tys šel ze stejného důvodu na medicínu. Lidé onemocní a ty je chceš uzdravit. Chceš je dát do pořádku.“

Její slova odstartovala živou diskuzi, která však skončila smírem.

Teď s Mikem seděli v domku Leonie Campbellové, kde měla každá věc své přesné místo, jedli dort a vedli strojenou konverzaci.

„Mikeu, drahoušku, víš jistě, že Simona netrápí žádné zdravotní potíže?“ zeptala se Leonie Campbellová už poněkolikáté, pak se předklonila a zkoumavě si ho prohlížela. „To, co jsi tam chytil, muselo být něco příšerného, viď? Každý vidí, jak hrozně tě to sebralo. Když si představím, jaké to musí být, někde tam daleko se všemi těmi nemocemi, žádná pořádná hygiena ani nic takového. A navíc všichni ti muži se zbraněmi. Nedávno o tom dávali něco ve zprávách. Říkali, že se tam znovu rozhořely boje.“ Zachvěla se. „Simon je určitě ve strašlivém nebezpečí.“

„Když jsem ho viděl naposledy, byl zdravý jako rybička,“ zopakoval Mike snad posté.

„Jen se o něj bojím, to určitě chápeš.“

„Ano, paní Campbellová, naprosto to chápu.“

„Mohl jsi tak snadno zemřít,“ pokračovala Leonie. Jistě to myslela dobře, ale vyznělo to přinejmenším netaktně, pomyslela si Jess.

„Ale nevrátíš se tam, že ne?“ zeptala se matka nervózně a vzápětí je oba pobídla: „Dejte si ještě kousek piškotového dortu.“

„Ne, opravdu, děkuju…“ Na talíři mu přistál kus dortu. Jess na okamžik zavřela oči. Musela bez mučení přiznat, že matku nenavštěvovala příliš často. Ale nechat se násilím krmit dortem a probírat všechny možné katastrofy, které mohou potkat Simona nebo ji samotnou, člověka odradí. A teď si Leonie našla pro svůj koníček novou oběť – nebohého Mikea. Ten měl ve tváři výraz, který Jess napověděl, že se chystá obhájit své odhodlání vrátit se k práci v zámoří. To by Leonie nepochopila, stejně jako se nedokázala smířit se synovým zanícením pro zvolenou kariéru. V Mikeově případě se však vyskytla ještě další komplikace. Jednoduše řečeno, charitativní organizace pochybovala, zda ho má poslat zpět do terénu. Po těžkém boji s nemocí byl zranitelný. Nechtěli ho vypravit letadlem zpátky, jen aby ho později museli narychlo evakuovat. Nabídli mu práci v londýnské centrále, ale to odmítl. „Nejsem žádný úředník, jsem doktor!“

Ano, a oddaný, což ovšem poněkud brzdilo jejich vztah s Jess. Jak a kdy by se mohl vyvinout do nějaké další fáze, než kam dospěl nyní? A co přesně mezi nimi vlastně bylo? uvažovala Jess. O budoucnosti se spolu nebavili, i když o ní oba přemýšleli. Ale ani jeden z nich nedokázal najít způsob, jak tohle téma nakousnout.

Leonie obrátila pozornost ke své dceři. „Promiň, miláčku, měla bych se tě zeptat, jak se ti daří. Stále se držíš rozhodnutí zůstat u policie?“

Jess koutkem oka zahlédla, že se Mikeovi ulevilo, protože to znamenalo, že bude ušetřen Leoniina křížového výslechu. Matka se na ni dívala se zoufalou nadějí v očích. Jess se obrnila a vesele odpověděla:

„To si piš, mami. Dělám na kriminálce, pamatuješ? Je to moc zajímavá práce.“

„Opravdu?“ hlesla Leonie a v jejím hlase se ozývalo zklamání, promítnuté i do řeči jejího těla. Povzdechla si. „No, doufám, že aspoň pracuješ s příjemnými lidmi. Tedy ne se zločinci, to musí být hrozné. Měla jsem na mysli tvoje kolegy.“

„Všichni jsou skvělí.“

„A co inspektor Carter? Pořád je ve službě?“ zajímala se matka s náznakem naděje.

„Ano, pořád.“ Je načase odklonit další směr konverzace. Opravdu, jakýkoli rozhovor s matkou jí připadal jako překážková dráha. „Bohužel jsem právě přišla o Phila Mortona, seržanta Mortona. Bude mi chybět. Ne, že by se snad na ostatní nedalo spolehnout, ale Phil byl ve své práci výjimečně dobrý.“

„Co se mu stalo?“ zeptala se Leonie znepokojeně.

„Nic špatného!“ Jess se snažila, aby to neznělo podrážděně. „Povýšili ho a přeložili jinam.“

Matka se uvolnila. „Ach ano, jistě, bude to nejspíš podobné jako v armádě.“

„V tomhle smyslu ano. Už dorazil jeho nástupce. Jmenuje se Ben Paget. Myslím, že do týmu zapadne docela rychle. Vlastně k nám přišel z Bamfordu – patřila jsem do jejich týmu ještě za dob Alana Markbyho, pamatuješ?“

Leonie se rozzářila. „Na komisaře Markbyho si vzpomínám. Nedávno jsi s ním zase spolupracovala, ne?“

„Já ne, Ian Carter. Markby už je v důchodu, ale ochotně pomohl místním jednotkám v Bamfordu. Šlo o nějaký odložený případ, který souvisel s jedním starým případem v Gloucestershiru, na kterém Ian Carter před lety pracoval. Opravdu náhoda. Ale díky tomu jsem se dozvěděla novinky o Alanu Markbym a zase jsem ho aspoň na chvíli viděla.“

Všimla si, že se matka tváří zmateně, jako vždycky, když se hovor stočil na policejní práci. Jess rázně pokračovala:

„Mami, mrzí mě to, ale asi za deset minut musíme s Mikem zvednout kotvy. Nechci uvíznout v zácpě.“

„Mohlo to být horší,“ poznamenal Mike cestou domů.

„Nemůžeš jí mít za zlé, že si dělá starosti.“

„Nemám jí to za zlé. Nejspíš je to moje chyba, moc to nedávám. Nemám s ní trpělivost. Vím, že to ode mě není moc hezké, ale je to tak.“

„Je osamělá,“ odpověděl Mike prostě. Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Ano,“ přisvědčila nakonec Jess. „Vím, že je, a cítím se kvůli tomu provinile.“

„Nenaznačoval jsem, že by ses měla cítit provinile. Nemůžeš řešit problémy jiných lidí za ně. Jen se ji snaž pochopit, to je celé.“

„A já ji nechápu, to tím chceš říct?“ zamumlala Jess uraženě.

„Myslím, že chápeš. Myslím, že se stejně jako tvoje matka svým způsobem bojíš.“

Zbytek cesty domů proběhl v napjatém tichu.

Ve Westonu Saint Ambrose, kam Miff mířil díky přátelskému řidiči kamionu, se mezitím odehrávalo jiné setkání. Henryho a Prue Blackwoodovy, kteří nic netušili o blížícím se příjezdu černé ovce rodiny, hostil Peter Posset. Pozval je na skleničku vína a něco dobrého na zub. Víno celkem ušlo, ale k němu jim nabídl avokádový dip vyrobený podomácku hlavně z majonézy a rozmačkaného avokáda, takže neměl s „guacamole“, jak tomu Peter nabubřele říkal, příliš společného, nějaké oříšky, chipsy a sýrové tyčinky zakoupené v malém supermarketu, který ve vesnici otevřeli před necelými dvěma lety. K tomu jim naservíroval malý bochník vlastnoručně upečeného chleba. Na své pekařské umění byl náležitě pyšný, ostatní si ho však už pochvalovali méně. A nesměla chybět ani vanička kozího sýra.

„Všeobecně se ví, že středomořská strava je velmi prospěšná pro zdraví,“ vykládal všem, kdo byli ochotni poslouchat. Prue Blackwoodová v tu chvíli přemýšlela, zda guacamole technicky patří do středomořské stravy. Nepocházelo náhodou z Mexika?

Peter byl bankovní manažer v důchodu. Ve Westonu Saint Ambrose žil už několik let, psal divadelní hry a rád o sobě tvrdil, že je dramatik. Až do nešťastných událostí, k nimž před časem ve vesnici došlo, předsedal Peter westonské skupině spisovatelů. Skupina se rozpadla kvůli událostem tak dramatickým, že ani Peter nepovažoval své pero za hodné vytvoření jejich jevištní verze. Vzpomínky na tu „nešťastnou dobu“, jak ji Peter s oblibou nazýval, však pomalu bledly.

„A já si myslím,“ prohlásil nadšeně, „že je načase začít uvažovat o tom, abychom tu naši malou skupinku dali zase dohromady.“

Nastalo ticho.

Henry, který se cítil povinen ho vyplnit a nějak odpovědět, odvětil: „Víš, Petere, bylo by to samozřejmě… moc hezké, ale z původní skupiny tu zbylo tak málo lidí a…“

* 