Hakan Nesser

Cesta do noci

Originální název: Ung mans färd mot natt

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2024

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2024

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic

Obálka © Martina Černá, 2025

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2285-7 (epub)

ISBN 978-80-279-2286-4 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

ÚVODNÍ POZNÁMKA

Město Kymlinge se na mapě stále nenachází. Na druhou stranu na ní leží Luleå, stejně jako Kalix a Ängesbyn. Posledně jmenované místo je v knize poněkud poupravené, autor se za to omlouvá. Mnoho osob a událostí je smyšlených, nicméně i v takzvané realitě pravděpodobně nastat mohly. Tolik na úvod.

Vzhledem k tomu, kolik je na světě životů, by člověk tomu svému asi neměl věnovat přespříliš pozornosti.

Werner Klimke

I.

KVĚTEN 2022

1

Byl večer na konci května.

Nespravedlivá válka na Ukrajině probíhala přesně tři měsíce, ale v kraji Västra Götaland ve Švédském království, s nímž nebylo zacházeno hezky, panoval klid a příjemné teplo začínajícího léta. Allan Fremling, učitel tělocviku a bývalý vícebojař, se ve tři čtvrtě na deset rozhodl, že si objedná pizzu. Tyto tři skutečnosti – válka, počasí a pizza – spolu vyjma časové shody samozřejmě nijak nesouvisely.

Fremling si vybral dodavatele, Ristorante Orientale sídlící na Východní Nádražní ulici v Kymlinge. Zvolil si pizzu číslo osm s drcenou hovězí svíčkovou, sušenými rajčaty a omáčkou Béarnaise.

Žádný salát nechtěl, ale požádal ještě o plechovku coly.

Doručit co nejdříve.

Za půl hodiny? Ano, to by šlo.

Allan Fremling pizzu obvykle nejedl ani nepil colu. V žádném případě. Pokud si v životě dával na něčem obzvlášť záležet, byla to jeho strava. Jídelníček musí být výživný a dobře sestavený. Příznivý pro střevní flóru: hodně zeleniny, maso maximálně jednou týdně, ryby dvakrát, ale ne lecjaké maso a lecjaké ryby. Mezi bílkovinami a sacharidy musí být rovnováha. Alkohol jen v přiměřené míře, ale nikdy pivo ani tvrdý alkohol, nanejvýš pár skleniček vína s Rebeccou v pátek nebo v sobotu večer. Víc ne.

Rebecca Nilzonová byla jeho partnerkou něco málo přes rok, s kamarádkou provozovala obchod se zdravou výživou v centru Kymlinge a pizzu pravděpodobně nejedla už dobrých dvacet let. Alespoň ne tu, kterou dodává Ristorante Orientale nebo podniky podobného ražení.

Fremling onoho květnového večera ostatně neměl v úmyslu o své pozdní večeři s nikým mluvit, ani o těstu, ani o pití, zejména ne se svou velmi uvědomělou snoubenkou. Ale nemohl si pomoct, seděl nad tou zatracenou klasifikací žáků a dostal hlad jako vlk, jenž se právě probudil ze zimního spánku.

Vlci během zimy hibernují? Nebyl si jistý, ale hlavu si s tím nelámal. S hladem je nezbytné něco udělat. Nákup jídla vyřídil, a navíc: co oči nevidí, to srdce nebolí.

Neměl nejmenší tušení, že pizza, kterou si objednal, zaujme poměrně významné místo ve zprávách několika příštích dnů. Beztak to bylo vedlejší, protože v té době už se k němu žádná kritika, ať už pochází od kohokoli, nedostane. Jeho odkaz bude lehce pošpiněn, ale co naplat. Člověk nemůže mít všechno.

Fremlingovi bylo čerstvých dvaapadesát. Rebecca byla o deset let mladší, zatím neporodila a měla tělo, které odpovídalo pětadvacetileté ženě. Pokud Fremling správně pochopil všechny signály, na podzim by se měli k sobě nastěhovat. Možná i uzavřít manželství. S ohledem na jejich přísný a zdravý způsob života jako by byli stvořeni jeden pro druhého, toho si mohl všimnout každý, a v představách o budoucnosti měli oba na prvním místě vizi vlastního domu, v němž bude v suterénu nebo v kterémkoli jiném patře místo pro solidně vybavenou posilovnu. Součástí polohlasně vyslovených plánů byly i různé zkoušky zdatnosti: maratony, triatlony, horolezectví, dálkové lyžařské závody a podobně. Mens sana in corpore sano – tak znělo motto Fremlingova otce, svého času rovněž vícebojaře. Ve zdravém těle zdravý duch.

Fremling v každém případě cítil, že je načase, aby opustil Kvarnbo. Této čtvrti se mezi lidmi říkalo Pittlösa, Bezptákov, a on tu žil déle než tři roky, od té doby, co se rozešel se svou ženou Claudine, která otěhotněla s lyžařským instruktorem z Östersundu. I když byli oba prevíti, s jejich potomkem bylo naneštěstí něco v nepořádku; dítě bylo nemocné a pozdě se vyvíjelo. Fremlinga to sice moc nezajímalo, ale nebyl úplně neinformovaný. Protože tak to obvykle chodí. Manželé stále žijí v Örebru, kde Fremling také kdysi bydlel. Pak se ale začal ucházet o práci v Kvarnboské škole na stejnojmenném předměstí Kymlinge a dostal ji. Tělocvik a matematika, ale skoro výhradně tělocvik.

Byl tvrdý, avšak spravedlivý. Věděl, že není nijak zvlášť oblíbený, ale zvládá udržet disciplínu. Allanu Fremlingovi by nechtěl oponovat žádný hloupý puberťák. Lepší je být respektovaný než oblíbený – to se Fremling naučil mimo jiného během svého vojenského výcviku jako horský myslivec. Buď tvrdý jako pořádný penis, ale přitom se neboj uvolnit, stálo na hrncích na kávu z tvrzené oceli, vyrobených speciálně pro jeho četu. Pravdivé tvrzení, které obstojí stejně jako všechny ostatní pravdy.

Ovšem v tento květnový večer, teplý a plný příslibů, bylo na pořadu dne známkování. Fremling by nemohl tvrdit, že známky nemá rád, ovšem má-li hodnotit spravedlivě, vyžaduje to určitý čas a přemýšlení. Na tělocvik měl šest tříd a jednu na matematiku, což v součtu představovalo téměř dvě stě žáků. Ty je třeba oklasifikovat podle zásluh. Možná o něco hůř, než si zaslouží, ale v žádném případě ne lépe. V pozici učitele se nechtěl dostat do situace, kdy by musel snížit známku za předchozí pololetí, protože někoho nedopatřením hodnotil příliš vysoko. Tohle se samozřejmě týkalo pouze sedmých a osmých tříd, v těch devátých mohl přece jen projevit jistou velkorysost.

V devět hodin ukončil hodnocení čtyř tříd. Zbývaly ještě tři. Hlad a nedostatek cukru mu drásaly žaludek jako hraboši.

Odskočil si na záchod. Chvíli přemýšlel a pak si na internetu našel Orientale. Prohlédl si nabídku a zavolal tam. Člověk někdy nemá na výběr.

Netrvalo ani dvacet minut a ozvalo se zaklepání na dveře. Fremling našel sto padesát korun – podle přistěhovalce, u něhož si pizzu objednal, je prý totiž nejjednodušší hotovostní platba. Cash is king a poslední malé království se zřejmě jmenuje Pizzaland.

Když Fremling dveře otevřel, překvapilo ho, že osoba za nimi nedrží plochou kartonovou krabici. Dotyčný člověk svíral v natažených rukou něco úplně jiného a tvář mu zakrývalo cosi, co vypadalo jako lupičská kukla. A ona to opravdu taková kukla byla.

Fremlinga možná také překvapilo, že na něj míří mohutná pistole, která navzdory své velikosti vydala jen dva tiché zvuky. Širokým hrudníkem tělocvikáře vzápětí projela silná bolest.

Začal zvedat ruce, jenže vtom se ozvalo třetí pif, poslední zvuk, který v tomto životě slyšel, a když následně spadl na záda, udeřil se hlavou o litinový botník, který měl v předsíni své místo od chvíle, kdy se do bytu nastěhoval. Pokud už Fremling nebyl v té chvíli mrtvý, nepochybně se netrápil kvůli tmě, neukojenému hladu ani dosud nezapsaným známkám.

Všechno má svůj čas a nic netrvá věčně.

2

Pokud jste jedenáctiletý jedináček a zjistili jste, že vaše matka zavraždila vašeho otce, pak máte problém.

Těmito slovy začínala jeho zamýšlená autobiografie. Dál se nedostal, i když úvodní větu nosil v hlavě několik let. Bylo to tak, jak to bylo, a v hloubi duše si uvědomoval, že k tomu, aby ji napsal, pravděpodobně nikdy nedojde. Existují příběhy, které se vzpouzejí, mají to v povaze. Zdráhají se být odvyprávěny, jejich pravdě se nejlépe daří v studu, v hlubokých a temných vodách.

Stručně řečeno a shrnuto: právě kvůli tomu všemu jeho život vypadá tak, jak vypadá.

V květnu 2022 mu bylo devětapadesát. Od oné události uplynulo téměř půl století a on občas zažil dny, kdy nepomyslel ani na ni, ani na to, co se děje, ani na svou matku, která je stále naživu a pobývá ve speciálním zařízení kousek nad Lillehammerem, v Gudbrandsdalenu – v místě vzdáleném jen několik kilometrů, s výhledem na řeku a západní stranu –, v blažené nevědomosti o většině věcí. Nemá totiž ani zdaleka jasnou hlavu. Navíc se zdá, že nemá v úmyslu zemřít. Přestal ji navštěvovat, ovšem s personálem udržuje sporadické kontakty.

Když se pak nicméně ocitl v Kvarnbu, měl pocit, jako by se znovu přiblížil svému dětství. Zvláště po prodělaném covidu. V říjnu 2020 se nakazil a onemocněl a bohužel se zařadil mezi ty, které virus zasáhl těžce. Podařilo se mu přežít, ale v práci se objevil až po několika měsících a i nyní, po roce a půl, je stále schopen pracovat pouze na poloviční úvazek. Na vině byla především únava, ale kromě ní se cítil být také zmatený a trpěl opakovanými výpadky paměti. O svém špatném stavu svým kolegům nikdy neřekl, ale oni to nejspíš beztak pochopili.

Nebo možná nepochopili. Doufal, že ne. Dokázal se tvářit, že nijak nestrádá.

Hodně času stejně trávil o samotě doma, v třípokojovém bytě v Kvarnbu, kde žil od rozvodu, od nějž uplynulo pět let. Občas měl pocit, jako by se mu život smrskl. Jako by se časová vzdálenost dělící Lillehammer a Kymlinge zmenšila na nulu. Někdy si říkal, že jeho život víc než nulu neobsahuje. Je nicotný. A všechno to má kořeny v tom, co se stalo na začátku sedmdesátých let. Nebo ne?

Nebo ne? Jako vždy je tato otázka do stejné míry dobrá jako zbytečná.

Jestli se mu přece jen někdy podaří dát dohromady autobiografii, příběh svého života, nesmí opomenout, aby se v ní řádně vypořádal s otázkou viny. Své vlastní viny. Viny devítiletého chlapce, který se jedné noci svěřil matce, že se bojí svého otce. Kdyby to neudělal, kdyby se nerozhodl otevřít své srdce, otec by pravděpodobně žil dál.

Možná ano, možná ne. Jak to můžete vědět?

A jak byste vinu zvážili a tu váhu vyjádřili slovy? V téhle situaci?

Mnohem jednodušší je nezaujatě popsat, co se skutečně stalo. Stačilo by pár vět. Například:

Na konci šedesátých let a začátkem sedmdesátých pracovali v nemocnici v Lillehammeru dva lékaři. Jmenovali se Øysten a Ingvild Borgsenovi a byli manželé. Øysten byl vedoucí lékař na oddělní ortopedie, Ingvild vedoucí lékařka na anesteziologii. Měli syna Larse. Øysten byl od přírody rozhodný a zásadový, Ingvild byla jemnější a vlídnější. Ano, chlapcova matka měla veselou povahu a vždycky blízko k smíchu. Jednoho podzimního večera v roce 1972 se jí Lars svěří, že má ze svého otce strach, a ne zrovna malý. V noci špatně spí, protože se mu často zdají sny o přísném otci, vyjadřujícím svou nespokojenost se synem. Nikoli bitím, tady jde o křehkou věc nazývanou duše. Také o to, že Lars dostatečně nesplňuje jeho nároky.

Matka poslouchá, přikyvuje, ale moc toho neřekne. Asi o rok později se rodiče vydají na víkendový výlet.

Lars zůstane u otcovy sestry, u tety Torvi, která žije v Hamaru. Chlapce nemá ráda, ale jeho pobyt u ní chápe jako svou povinnost. Øystenu Borgsenovi se při horské túře stane nehoda, spadne ze skály a nepřežije to. Pohřeb se koná v lillehammerském kostele a Lars si poprvé v životě na sebe vezme oblek s kravatou.

O další rok později Ingvild svému synovi poví, že to, co se stalo na túře, vůbec nebyla nehoda. Schválně strčila do svého manžela tak, že spadl do rokle a zabil se.

Ty ses ho přece bál, dodala. Říkal jsi mi to. Teď je nám líp, mně i tobě. Jestli to někomu prozradíš, půjdu do vězení a ty budeš muset žít u Torvi!

To je všechno. Mohl by psát i o jiných věcech, o své samotě a o svých úvahách. O tom nepochopitelném, o smutku a o tom, jak se cítí osamělý člověk. O smutku z toho jen tak žít a nikdy se nedočkat radosti. O myšlenkách na to, že by mohl skočit do stejné rokle jako jeho otec.

O své matce?

Ne, o ní ne. To by nešlo, ona je záhada. O tom, co se doopravdy stalo Larsovu otci, si už nikdy neřekli ani slovo. Nebylo to potřeba. Na takové věci se věru nezapomíná.

Ale možná by se dalo napsat pár řádků o jeho dalším životě.

O tom, jak prošel dospíváním a školami. Maturitu složil v roce 1982, odstěhoval se do Osla a vystudoval policejní školu. Pak vstoupil do služebního poměru, nejprve v Drammenu, poté se vrátil do Lillehammeru. Následovaly zimní olympijské hry – několik týdnů v roce 1994, kde Norsko získalo nejvíc medailí – a jeho seznámení s Camillou, švédskou novinářkou na volné noze. On si představoval, že se do sebe zamilovali, ona neplánovaně otěhotněla a přestěhovali se do Švédska, do Göteborgu, kde se narodila a vyrůstala v rodině přimknuté k pentekostální církvi. Vzali se – tak to v jejích kruzích chodilo, když pár čekal dítě. O několik měsíců později se usadili v Kymlinge, protože on tam dostal práci.

V prosinci se jim narodil syn Robert, zdravý chlapeček vážící bezmála čtyři kilogramy. Dcera Nora, stejně zdravá, přišla na svět o dva roky později.

A život běžel dál. V roce 2017 už byly děti dospělé a z rodného hnízda vyletěly. Camilla s ním už nechtěla žít. Rozhodli se pro rozvod a odstěhovali se od sebe. Ona se vrátila do Göteborgu, on skončil ve čtvrti Kvarnbo na okraji Kymlinge. Mezi lidmi se jí říkalo Pittlösa, Bezptákov, protože většinu obyvatel tvořily rozvedené ženy. Nemělo by pro něj být těžké najít si mezi nimi novou partnerku, on o to ale neusiloval.

Po rozvodu žil totiž jen svou prací. Byl vynikajícím kriminalistou, zvlášť když nemusel vyrazit do terénu. Jeho schopnost najít stopy a všemožné souvislosti na internetu neměla konkurenci. Uvědomoval si, že je pro kriminální oddělení kymlingské policie přínosem.

Věděl také, že mu říkají inspektor Sorgsen, Smutný, kvůli tomu, jak zasmušile působí, ovšem to mu nijak nevadilo. Každý člověk má přece nějakou náturu. V jeho případě byla ovlivněná hluboce zakořeněnými důvody, o nichž ale žádný z jeho kolegů nevěděl. Vlastně vůbec nikdo kromě něj samotného a jeho matky žijící v zařízení v dalekém Gudbrandsdalenu; otázkou ale je, zda její již skoro prázdná hlava tyto vzpomínky stále uchovává.

Ačkoli už neměl ženu ani děti, s životem a svými poměry nebyl nespokojený. Mohl se mít hůř – ano, většina lidí na světě se hůř má. Navíc určitý kontakt s Robertem a Norou stále udržoval prostřednictvím Instagramu a telefonu. Takže ne, Lars Borgsen si nestěžoval.

Jenomže v říjnu 2020, v prvním roce pandemie – jen Bůh věděl, kolik jich bude –, se nakazil virem. Ležel tři týdny v nemocnici, další tři měsíce strávil doma na nemocenské. Přestože to bylo dost špatné, všechno ještě zhoršily následky prodělaného onemocnění. A vyrovnat se s tímhle – s přetrvávající únavou a dalšími postcovidovými potížemi – bylo mnohem těžší.

Otázka zní: kdyby nemohl pořádně pracovat, co by dělal?

Ano, i o tomhle by nejspíš dokázal napsat pár řádků. O strachu z toho, že se ocitne ve společenské izolaci. O tom, že se stane jedním z živých mrtvých. O klinické bezvýznamnosti.

K psaní mu však chyběl samotný důvod. I když člověk píše o sobě, jde o to, aby si to pak přečetl ještě někdo jiný, ne? Lars Borgsen se obával, že by to nikoho – ani jeho děti – nezajímalo, a proto se do psaní nepustil. Důvodů měl vlastně víc. Nakonec tedy zůstalo u jediné věty. Pokud jste jedenáctiletý jedináček…

Jedné noci na konci května mu krátce před půlnocí zazvonil telefon. Od devíti hodin spal neklidným spánkem, jeho mobil se jako obvykle nabíjel na nočním stolku. Sáhl po něm.

„Borgsen.“

„Tady Stigman.“

„Šéfe? Dobrý večer…“

„Dobře mě poslouchejte. Padesát metrů od vašeho domu leží zavražděný chlap. Oblékněte se a jděte tam. Jmenuje se Fremling… Allan Fremling. Podbělová 12 B. Hlídka tam právě dorazila, technici a doktor jsou na cestě. A vy se ujmete velení.“

„Já… rozumím,“ řekl Borgsen.

„Podbělová 12 B. Fremling.“

„Rozumím,“ zopakoval Borgsen.

„Zavražděný chlap,“ zopakoval Stigman.

„Rozumím,“ zopakoval znovu Borgsen. Pan šéf, komisař Stig Stigman, zavěsil.

Jenže já jsem hrozně unavený, pomyslel si Lars Borgsen.

3

„V roce 1998 se stal mistrem Švédska v desetiboji,“ řekla Eva Backmanová.

Gunnar Barbarotti přikývl.

„Člověk je v tom věku v nejlepší formě.“ Eva vzhlédla od svých poznámek.

„Cože?“

„Nenarodil se náhodou v roce 1970?“ Eva znovu nahlédla do poznámek.

„Hm, narodil.“

„Takže když se stal švédským šampionem, bylo mu osmadvacet. To je doba, kdy je sportovec na vrcholu ve většině sportů.“

Nedostalo se mu žádné odpovědi, jen mírného zavrtění hlavou, jež mohlo znamenat cokoli.

„Samozřejmě se najdou výjimky,“ cítil Barbarotti nutkání dodat. „Například v gymnastice je několik Rusů, kteří získali olympijské zlato jako teenageři. Třeba Vrabčák z Minsku, Olga Korbutová.“

Bez komentáře.

„A u běhu na dlouhé tratě může být vyšší věk, pár let nad třicet, výhodou. U střelby z pistole může sportovec dosáhnout svého vrcholu až po padesátce… Vzpomeň si na Ragnara Skanåkera…“

Eva to vzdala.

„Odkud tohle všecko víš? Má to vůbec nějaký význam?“

Barbarotti odpověděl rukama, udělal neurčité gesto.

„Vím to, protože jsem o tom jednou vyprávěl na gymnáziu. Téma jsem si nevybral, prostě mi ho zadali. Ale máš pravdu, pro Allana Fremlinga to asi žádný význam nemá. Zkrátka mě to tak napadlo.“

„Fajn,“ řekla Eva. „Kdybychom se teď pro změnu pokusili najít spíš něco, co význam má… co bys řekl?“

Barbarotti se poškrábal na hlavě.

„To je těžká věc,“ odpověděl. „Z čeho vycházet? Zatím toho moc není.“

„Tři střely v těle a nedojedená pizza,“ nadhodila Eva.

„Vždycky se něco najde. A taky nevypitá plechovka s colou.“

„A ještě ta padesátikorunová bankovka,“ dodal Barbarotti. „Na tu nesmíme zapomenout. Co z toho vyvozuješ?“

„Pizza a bankovka podle mě spolu souvisejí,“ odpověděla Eva po krátkém zamýšlení. „Pizza byla v krabici přede dveřmi, pravděpodobně nebyla nikdy zaplacena… Ani ta cola.“

„Ale těch padesát korun je málo, ne? S tou colou by to mělo stát minimálně stovku…?“

„Přesně tak. Poslíčka s pizzou můžeme ze seznamu podezřelých vyškrtnout, tím jsem si jistá.“

„Vážně?“

„Předběžně.“

„Hm. Kolik nám jich tedy na seznamu zbývá?“

„Ani jeden,“ řekla Eva.

„Tak to je tedy hodně krátký seznam,“ zhodnotil Barbarotti.

„Souhlasím,“ potvrdila Eva.

„A já předběžně souhlasím s tím, že ten poslíček… jak se jmenoval? Boromir?“

„Jaromír. Boromir patří do Pána prstenů.“

„Fakt? No dobře, takže ten Jaromír je nejspíš nevinný. Varianta, že by zastřelil Fremlinga, když mu otevřel dveře, a pak tam tu objednávku nechal, mi přijde hodně nepravděpodobná. V kolik hodin tam byl?“

Eva zalistovala v papírech.

„Pár minut po desáté. Zřejmě se trochu opozdil, měl tam dorazit už tak ve tři čtvrtě.“

„Fremling tedy v pizzerii udělal objednávku ve čtvrt na deset…?“

„Ano. Takže tu máme v podstatě třičtvrtěhodinovou mezeru, během které vrah využil příležitosti.“

„Aspoň se můžeme opřít o přesně určené časové údaje.“

„To je pravda,“ souhlasila Eva. „Co ještě víme? Vzpomeneš si?“

„Víme, kde k vraždě došlo i kdo je poškozený,“ řekl Barbarotti. „Známe i způsob: byl zastřelen třemi ranami. Dvěma do hrudníku a jednou do hlavy.“

„Super,“ řekla Eva. „Až sem je to pěkná analýza. Ale velí tomu Sorgsen, my jsme tentokrát jenom… podřízení. Nepůjdeme si teď dát kávu? Před poradou to ještě v klidu stihneme.“

„No jo, Sorgsen…“ řekl Barbarotti a vstal.

„Říkáš to trochu ustaraně.“

„Nejspíš proto, že opravdu jsem trochu ustaraný,“ uzavřel Barbarotti.

Na poradě v konferenční místnosti ve čtvrtém patře se sešlo sedm lidí – šest policistů a státní zástupkyně – a vedl ji komisař Stig Stigman. Dalšími přítomnými policisty byli komisaři Barbarotti a Backmanová, inspektoři Sorgsen a Lindhagen a nový přírůstek, asistentka Paola Borgadaová, teprve osmadvacetiletá, která zatím strávila na policii v Kymlinge jen necelý měsíc. Státní zástupkyní byla Ebba Bengtssonová-Ståhleová, což znamenalo – aniž by to mělo větší význam –, že poměr mužů a žen byl 4:3 ve prospěch mužů. Povšiml si toho zřejmě jen Gunnar Barbarotti, jenž měl k podobným irelevantním úvahám sklon nejen v tento krásný květnový den.

Anebo se o mě pokouší demence, pomyslel si, když se posadil mezi Lindhagena a státní zástupkyni. Ani bych se nedivil.

„Kdepak je Kavafis?“ zeptal se úvodem komisař Stigman s pohledem na své těžké náramkové hodinky. „Kde máme inspektora Kavafise?“

„Nejspíš bude v porodnici,“ odpověděla Backmanová.

„Jeho žena tam totiž právě rodí.“

„Aha, hrrm,“ zahuhlal Stigman, možná trochu rozpačitě. „Já zapomněl. No, doufejme, že to půjde dobře, aby se mohl co nejdřív vrátit zpět do služby. Máme tu koneckonců další vraždu. Jistý Allan Fremling byl včera v noci zastřelen v Kvarnbu. Vyšetřování prozatím vede tady inspektor Borgsen. Pokračujte, Borgsene, máte slovo!“

Sorgsen šéfovi poděkoval, postavil se před prázdnou tabuli a odříkal všechna známá fakta. Bylo jich o něco málo víc než těch, která Barbarotti s Backmanovou před chvílí probírali v Evině kanceláři, ale ne zas o tolik.

Učitel tělocviku Allan Fremling byl zastřelen ve svém domě někdy mezi 21.15 a 22. 00. Tři výstřely, dva do hrudníku a jeden do hlavy. Nábojnice byly nalezeny. Zbraň byla pravděpodobně opatřena tlumičem, protože ani jeden z dosud vyslechnutých sousedů žádné výstřely neslyšel. Ale tohle je pouze domněnka, ruční zbraně dřív bývaly hlučnější. Fremlinga krátce po třiadvacáté hodině našla jeho snoubenka Rebecca Nilzonová, když za ním neplánovaně přišla na návštěvu. Uviděla jeho bezvládné tělo na podlaze v předsíni, v těsné blízkosti vchodových dveří, ve velké kaluži krve. Dá se předpokládat, že vrah zazvonil a svou oběť zastřelil ve chvíli, kdy mu otevřela dveře. Rebecca Nilzonová utrpěla těžký šok. Poté co se jí podařilo zavolat policii, byla odvezena do nemocnice v Kymlinge k ošetření. Zatím nebyla vyslechnuta.

„Backmanová a Borgadaová tam hned po skončení téhle porady zajedou,“ instruoval Sorgsen. „Svědecké rozhovory se sousedy už probíhají. Naši lidi jsou na místě činu od půlnoci.“

Lindhagen se podíval na hodinky.

„Takže už nějakých dvanáct hodin. To není moc. Mám ale úplně jinou otázku: souvisí ta vražda s gangy? Tuhle otázku si v dnešní době musíme položit jako první. Působí v Kvarnbu nějaké gangy?“

Sorgsen odpověděl, že v tomto případě žádnou souvislost s gangstery nevidí. Fremling učil na základní škole, bylo mu dvaapadesát. Jeho rodiče se narodili ve Švédsku a vyrůstal v Grumsu. Nic z toho na gangsterské podsvětí neukazuje. Kriminalita je navíc v této čtvrti nízká. Během dneška a následujících dnů budou vyslechnuti jeho kolegové ze školy. Zatím se neví, jestli měl Fremling nějaké nepřátele ani jaký mohl mít pachatel motiv.

„Co se motivu týče, jsme tedy na začátku,“ upřesnil Stigman. „Víme už něco o minulosti poškozeného? Jeho minulost, prosím!“

„Byl svobodný,“ začal Sorgsen. „A jak jsem řekl, měl snoubenku. Nikdy nebyla vdaná, nemá děti… ale k tomu se ještě budeme muset vrátit, až nashromáždíme víc informací.“

„No dobře,“ zareagoval Stigman. „Někdo ale samozřejmě musel mít důvod ho zastřelit. Ledaže by vrah nešťastnou náhodou zazvonil u nesprávných dveří. Takové věci se stávají a to by tu pak souvislost s těmi zatracenými gangy být mohla. Neměli bychom to vyloučit.“

„Domy v té čtvrti mají trochu komplikované číslování,“ vložil se mezi ně Barbarotti. „Byl jsem tě přece navštívit, Borgsene. Chvílí mi trvalo, než jsem se zorientoval a našel tvůj dům.“

„Ano, je to dost zmatečné,“ potvrdil Sorgsen. „Ale prozatím bychom snad mohli předpokládat, že Allan Fremling byl zamýšlenou obětí, ne?“

„Tak to bude krapet jednodušší,“ ozval se Lindhagen.

„A jestli měl být skutečnou obětí někdo jiný, tak na to snad časem přijdeme.“

„Správná úvaha,“ řekl Barbarotti. „I když nezní nijak optimisticky.“

„O tom by se dalo diskutovat,“ namítl Lindhagen.

„Když tě někdo zavraždí, je lepší, nebo horší, že k tomu měl dobrý důvod?“

„Těžko říct, čemu bych dal přednost,“ odpověděl Barbarotti. „Skoro ti mám pocit, že to ve finále vyjde nastejno.“

Komisař Stigman s nelibostí přimhouřil oči.

„Dovolte, abych vám připomněl, že tohle není diskusní klub. Své hypotézy můžete probírat v soukromí! Paní státní zástupkyně, máte nějaké připomínky? Nemyslím k tomu Lindhagenovu a Barbarottiho plácání, ale k aktuálnímu případu.“

Ebba Bengtssonová-Ståhleová potlačila úsměv a zavrtěla hlavou.

„Ne, žádné. Ale jak říkáte, jsme teprve na začátku. Jako obvykle budu chtít, abyste mě průběžně informovali.“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Stigman. „Jako obvykle. S médii se setkám ve třináct hodin. Tedy v jednu hodinu. Myslím, že já i paní státní zástupkyně vás tu teď můžeme nechat, abyste si rozdělili práci. Co říkáte, inspektore Borgsene?“

„Jistě,“ odpověděl Sorgsen. „To určitě není problém. Beze všeho můžete odejít!“

Přestože poslední slova Sorgsen nejspíš mínil víceméně žertem, komisař Stigman se zarazil. Mlčky si narovnal kravatu, toho dne žlutou, a vstal.

Sorgsen by se měl radši držet vážných témat, pomyslel si Barbarotti. Ta se k němu hodí.

4

Evě Backmanové byla Paola Borgadaová sympatická. Možná proto, že se vůbec nepodobala nepravděpodobně působícím policistkám, které se objevují v televizních seriálech. Vypadala dobře, byla chytrá, byť ji postihla zajímavá duševní odchylka. Autismus, Touretteův syndrom nebo něco takového.

Paola Borgadaová navzdory tomu působila docela normálním dojmem. Byla potomkem druhé generace chilských přistěhovalců (její matka) a šestnácté generace zemědělce ze Smålandu (otec) a časem se stala policistkou. Tady normálnost končila, protože ve vesnici, v níž žila (Rumskulla), došlo k neobjasněné vraždě a ona ji hodlala vyřešit.

Nebylo ale kam spěchat, ke zmíněnému zločinu totiž došlo v roce 1999 a zavražděnou ženou byla babička Paoliny nejlepší kamarádky ze školky, která se jmenovala Ellen. Dívenkám bylo v době spáchání děsivé vraždy teprve pět let, a protože Paola byla považována za bystrou a policie si zjevně s vyšetřováním neuměla poradit, Paola své kamarádce sdělila, že případ vyřeší. Zkrátka a dobře jí to slíbila.

Tento příběh později tato mladá kriminalistka vyprávěla – se slušivou ironií – své o více než třicet let starší kolegyni, když si spolu po práci zašly na sklenku vína. Bylo to po prvním Paolině týdnu stráveném v Kymlinge a Eva si pomyslela, že pokud někdo bere věci takhle, má i veškeré předpoklady stát se vyšetřovatelkou, již policejní sbor potřebuje.

Skutečnost, že Paola je rovněž ženou – kromě Evy po dlouhé době první v jejich oddělení v Kymlinge –, také rozhodně nebyla k zahození. Nevýhodou nebylo ani to, že je Paola tichá a moudrá, ochotná se učit. Plná otázek a ne tak přidrzlá, jako bývají někteří – ne všichni, ale mnozí ano – mladší kolegové. Přesněji řečeno ti mužského pohlaví.

Mohla by být klidně stejně stará jako já, pomyslela si Eva Backmanová s ohledem na dojem všeobecné vyspělosti, jenž Paola vzbuzovala. Nebo přinejmenším moje o něco mladší sestra. Doufejme, že nestráví pár let na mateřské dovolené. Paolin partner se jmenuje Gustaf a pracuje v bance, víc o něm zatím nevědí.

Buď jak buď: když nastal čas zajet za šokovanou snoubenkou nedávno zavražděného tělocvikáře, Eva byla ráda, že se k ní vydá právě s Paolou Borgadaovou.

Dveře bytu v Tovární ulici číslo 30, dva plus jedna ze sedmdesátých let, jim nicméně neotevřela Rebecca Nilzonová, nýbrž jistá Helena Gratteová, spolumajitelka obchodu se zdravou výživou v Grundsundu, nacházejícího se v centru Kymlinge, konkrétně mezi lékárnou Draken a státním obchodem s alkoholem. Byla to malá, statná čtyřicátnice se světlými vlasy a modrýma očima a soudě podle mluvy pocházela ze severu země. Možná dokonce z dalekého severu, odkudsi od severního polárního kruhu, ovšem Eva Backmanová se v nářečích oblastí ležících na sever od řeky Dalälven moc nevyznala.

Poté, co se navzájem představily, odvedla Helena policistky do obývacího pokoje, zařízeného převážně velkými zelenými rostlinami, ale také sedací soupravou. Rebecca Nilzonová částečně ležela, částečně seděla na pohovce a vypadala přibližně tak, jak se dalo očekávat. Příliš je nevnímala a měla nateklý a zarudlý obličej.

„Rebecca v noci skoro nespala,“ vysvětlila jim Helena Gratteová. „Ráno v půl šesté jsem ji vyzvedla v nemocnici. Nikdy nebere prášky na spaní, ale podle mě je tentokrát potřebovala. Musíte na ni opatrně.“

„Samozřejmě,“ řekla Eva Backmanová a otočila se k uplakané ženě na pohovce. „Dobrý den, Rebecco. Jak jistě chápete, potřebujeme vám položit pár otázek. Umím si představit, že jste z toho, co se stalo, ještě pořád v šoku. Ale my si chceme jen v klidu promluvit. Souhlasíte?“

Rebecca Nilzonová přikývla a obě se posadily.

„Mám si k vám přisednout?“ zeptala se Helena Gratteová.

„Ne, to nebude nutné,“ odpověděla Backmanová. „Ale možná byste mohla zůstat v bytě, co říkáte?“

„Svou nejlepší kamarádku bych za nic na světě neopustila. Kdybyste mě potřebovala, budu v kuchyni.“

Žena vyšla z pokoje a zatáhla za sebou posuvné dveře.

„Já tomu nerozumím,“ ozvala se Rebecca Nilzonová hlasem, který ji skoro neposlouchal. „Já tomu prostě nerozumím…“

„Ani my z toho nejsme moc moudří,“ zareagovala Backmanová.

„Nemohlo jít o omyl? Nechtěl ten člověk, co střílel, zabít někoho jiného? O něčem takovém jsem někde četla…“

„To nevíme,“ řekla Backmanová. „Možné to je, ale zrovna Kvarnbo není žádná vyloučená lokalita. Takže jste ho našla vy? Mohla byste nám to popsat?“

„Pokusím se,“ odpověděla Rebecca Nilzonová, povytáhla se a na pohovce se posadila. „Promiňte, nedáte si něco? Zatímco si budeme povídat, může Helena v kuchyni uvařit kávu nebo čaj.“

Eva Backmanová odmítla. Ať už se na tomhle světě stalo cokoli, blesklo jí hlavou, vždycky se to dá spláchnout šálkem kávy. Vrátit se k normálu. Alespoň v naší protáhlé zemi to tak bývá.

„Náš rozhovor si nahrávám,“ řekla. „Dostanete pak jeho přepis. Budete ho moct schválit, nebo vznést připomínky. Je to tak v pořádku?“

„Ano… samozřejmě.“

„Dobře. Tak teď nám prosím povězte, co se včera večer stalo.“

Rebecca Nilzonová se zhluboka nadechla a na okamžik zavřela oči.

„Já… neměla jsem v plánu tam zajet… myslím k Allanovi domů. On měl práci, dělal klasifikaci, takže jsme se měli sejít až dneska. Ale když mi neodpovídal… Zavolala jsem mu ve tři čtvrtě na deset, jen jsem mu chtěla popřát dobrou noc… No a pak jsem volala ještě několikrát… a začala jsem si dělat starosti.“

„Allan vám telefon obvykle zvedá?“ zeptala se Paola Borgadaová.

„Vždycky. A jestli zrovna nemůže, během chvíle mi zavolá zpátky.“

Rebecca zmlkla a ošila se. Allan Fremling už existoval jen v minulém čase.

„Vlastně zavolal,“ řekla. „Panebože, nemůžu tomu uvěřit… Vždyť jsme se chtěli vzít!“

„Jak dlouho jste byli spolu?“ zeptala se Backmanová.

„Rok… něco přes rok. Na konci léta jsme chtěli bydlet spolu… hledali jsme dům. Ale teď… Promiňte, na co jste se ptala?“

„Rozhodla jste se, že se u Allana zastavíte,“ připomněla jí Backmanová. „V kolik hodin to bylo?“

„Nejdřív jsem chtěla jet na kole, ale pak jsem si uvědomila, že je hloupost jezdit na kole po městě takhle pozdě večer. A tak jsem sedla do auta, odsud jsem vyjela asi ve tři čtvrtě na jedenáct. Dorazila jsem k němu v jedenáct. Napadlo mě, že bych u něj mohla přespat…“

Vtom se to zlomilo. Pláčem rozechvělá Rebecca Nilzonová si zakryla oběma rukama obličej a padla zpět na pohovku. Backmanová Borgadaové mimicky naznačila, aby počkala. Nával pláče po deseti nebo patnácti vteřinách odezněl. Backmanové se vybavilo, co kdysi někde četla: Pláč je potřebný a vždycky odezní. V tělu se tím uvolnil tlak, který byl příliš silný. Rebecca Nilzonová se opět posadila, vysmrkala se a omluvila.

„Zvládnete v rozhovoru pokračovat?“

Rebecca přikývla a znovu se zhluboka nadechla.

„Zkusím to. Vlastně vám toho nemám moc co říct… Bylo to hrozné, ale… Ani jsem nezaklepala, klíč samozřejmě mám, Allan nezamyká, tedy nezamykal, nedbal na to. Promiňte. Ano, když jsem otevřela, ležel tam. Všude byla krev, myslím, že…“

„Ano?“

„Myslím, že mi hned došlo, že je mrtvý. Nevěděla jsem to jistě. I když jsem absolvovala kurz první pomoci, nezkontrolovala jsem mu puls… Allan ležel ve velké kaluži krve. Prostě jsem jen zavřela dveře, nevím proč, a pak jsem nějak zvládla zavolat na 112. Potom jsem si vedle dveří sedla, opřela se o stěnu a přepadl mě šok… Z toho, co následovalo, si moc nepamatuju, jen že se tam začali hemžit policisti a že mě nechali odvézt do nemocnice. Taky si zapsali moje jméno a potom samozřejmě… Mimochodem, než přijela policie, přikradla se tam kočka. Když jsem ji hladila, mručela. Asi jsem si představovala, že je to Allan. Že se vrátil.“

Rebecca vzlykla. Eva Backmanová náhle ucítila, že se jí také do očí derou slzy. Paola Borgadaová si toho zřejmě všimla, protože řekla:

„Děkujeme, to jste řekla moc hezky. Zvířata se takhle občas objeví, protože k tomu mají důvod.“

Rebecca Nilzonová se na ni překvapeně podívala. Na zlomek vteřiny to vypadalo, že se usměje, ovšem zabránily jí v tom okolnosti a rozum.

Mluvily spolu ještě chvíli. Backmanová stihla položit všechny otázky, které se při výslechu obligátně kladou: zda měl Fremling nějaké nepřátele, jak se mu v poslední době dařilo, jestli se jí někdy nezmínil, že se cítí být něčím nebo někým ohrožený, zda si jeho snoubenka myslí, že před ní některé věci tajil, a tak dále a tak dále.

Ovšem motivu, důvodu, proč ho někdo zastřelil, se nedobraly.

Žádný důvod tu zkrátka nebyl. Allan Fremling byl všeobecně uznávaný, spořádaný občan, který se vždy choval tak, jak se má. Jeho volnočasové aktivity dobře ladily se zájmy jeho snoubenky: zdravý životní styl, pohyb různého druhu, testování limitů v podobě dlouhých běhů a nejrůznějších vytrvalostních testů, triatlonů a tak podobně.

Přátelé a známí?

Některé měli společné, ale Allan měl také několik kamarádů, s nimiž sportoval, a několik kolegů ze školy, o nichž Rebecca věděla, že se s nimi schází i sám, bez ní. Policistky od ní získaly seznam jmen dotyčných lidí.

Když pak ale přišla řeč na Fremlingovu rodinu, jeho snoubenka o ní věděla v podstatě jen tolik, že oba jeho rodiče jsou po smrti a že má sestru v Dánsku, s níž se nestýká. Nestýkal. Allanův předchozí, poměrně dlouhý vztah skončil před několika lety, ještě než se přestěhoval do Kymlinge. Byl bezdětný.

Je vůbec něco, co by podle Rebeky mohlo přispět k objasnění této tragické události?

Ne, nic. Absolutně nic. Vrah byl buď šílenec, nebo si Allana prostě s někým spletl.

„Ale byla tu ta pizza…“ uvědomila si Rebecca nakonec.

„Co je s ní?“ zeptala se Borgadaová.

„Víte, my pizzu nikdy nejíme. Je to nezdravé jídlo a my jsme v tomhle ohledu docela vybíraví.“

„Dobře děláte,“ řekla Backmanová a okamžitě toho zalitovala, protože téma zdravé výživy jí za dané situace přišlo poněkud nevhodné. Navíc poslední věc, kterou Allan Fremling v životě udělal, bylo to, že tomuto nezdravému jídlu unikl. Krabice s pizzou a cola přece zůstaly ležet přede dveřmi.

Backmanová vypnula diktafon, Rebece poděkovala a sdělila jí, že se jí ještě ozvou zhruba za den nebo dva, ovšem pokud si vzpomene na něco, co by jim mohlo pomoct, ať kontaktuje policii, to rozhodně nebude na škodu. Policistky ještě před odjezdem prohodily v kuchyni pár slov s Helenou Gratteovou, ale Rebečina kamarádka/ společnice jim neměla co říct – nic víc, než co jim už pověděla při jejich příchodu.

„Stejně si s vámi asi budeme muset ještě promluvit. Takže počítejte s tím, že se vám ozveme,“ uzavřela Eva Backmanová. „Budete v nejbližší době ve městě?“

„Do oslavy slunovratu určitě,“ ujistila ji Helena Gratteová. „Můžete se na mě kdykoli obrátit. Allan je mrtvý a už se nikdy nevrátí. Ale ten hajzl, co ho zastřelil, musí skončit za mřížemi!“

„My se o to postaráme,“ slíbila Paola Borgadaová.

5

Kvarnboská škola bylo moderní vzdělávací zařízení, jež se vrátilo k osvědčeným starým metodám. Byly zde třídy i učebny, stejně jako školní zvonek, který zvonil na začátku a konci hodin. Samozřejmě tu měli i počítače, ale také poctivé obyčejné tužky a učitele mající právo rozhodovat o náplni výuky. V době zuřící pandemie tu zažili těžké období, nyní ale všechno už pár měsíců fungovalo uspokojivě. Na tom by se shodli žáci i zaměstnanci. Známky se stále zlepšovaly a letní prázdniny byly na spadnutí.

Tyto základní informace se komisař Barbarotti a inspektor Lindhagen dozvěděli během úvodních minut strávených s ředitelem školy Svedjemyrem, optimisticky působícím padesátníkem, dlouhánem se sportovní postavou a čistě oholenou tváří bez vrásek svědčící o tom, že žije bez větších komplikací.

„Nejsme tu na inspekci,“ opáčil Lindhagen. „Jsme policisté a důvodem naší návštěvy je skutečnost, že včera večer byl zavražděn jeden z vašich pedagogů.“

Optimismus dostal zásah.

Dobrá otázka, pomyslel si Barbarotti. I když trochu otřepaná. A my na ni teď nemíníme odpovídat.

Table of Contents

I. KVĚTEN 2022

1

2

3

4

5

II. PŘEDTÍM

III. ČERVEN 2022

IV. ČERVENEC 2022

V. SRPEN 2022