Útočící jelen

Marseilleská píseň oglalského indiána

James Welch

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

James Welch / The Heartsong of Charging Elk

Copyright © James Welch, 2000

© Epilogue Lois Welch, 2015

© Translation Jiří Kaňák, 2025

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2025

© Filip Tomáš — Akropolis, 2025

ISBN 978-80-7470-555-7

ISBN 978-80-7470-556-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-557-1 (ePUB)

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Poděkování

Redakční poznámka

O přípravných pracích k románům Marseilles Grace / Útočící jelen v letech 1994–1996 (Lois M. Welchová)

Obálka

Obsah

Tiráž

Začátek textu

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

366

367

368

369

370

371

372

373

374

375

376

377

378

379

380

381

382

383

384

385

386

387

388

389

390

391

392

393

394

395

396

397

398

399

400

401

402

403

404

405

406

407

408

409

410

411

412

413

414

415

416

417

418

419

420

421

422

423

424

425

426

427

428

429

430

431

432

433

434

435

436

437

439

440

441

443

444

445

446

447

448

449

450

451

452

453

454

455

456

457

458

459

460

Věnováno Lois

Prolog

Bylo to počátkem měsíce línajících koní, necelý rok po boji s dlouhými noži na Řece tučné trávy lidé shlíželi do údolí na pevnost bílého muže a několik žen plakalo. Vůdci byli slavnostně ustrojeni a jeli na koních před bojovníky. Ženy a děti a staří lidé je následovali, někteří pěšky, jiní se vezli na vybavení nebo pláštích týpí uložených na vlecích. Psí samec, Velká cesta, Malý velký muž a Malý jestřáb měli na hlavách čelenky z orlích per a na sobě jelenicový oděv s třásněmi, rukavice pošité korálky a mokasíny zdobené urzoními ostny. Jejich vyzáblé obličeje byly pomalovány, jako by se chystali do války, žádná bojovnost v nich však již nezbyla.

Zarazili koně na vrcholku kopce a sledovali, jak se k nim tryskem blíží dva jezdci. Jeden byl vojenský náčelník v modré uniformě, podobné té, kterou lidé svlékali z mrtvých v kopcích nad Řekou tučné trávy. Několik mladíků mělo ty vybledlé vlněné uniformy navlečené přes rozedrané legíny dokonce i nyní. Byl horký den a uniformy na nahé kůži kousaly, ale byly to jediné lepší šaty, které měli.

Druhý jezdec byl indián, který prožil již mnoho zim, a vůdci jej ihned poznali. Stáli po jeho boku, když vedl výpady proti pevnostem na Medicínové stezce. Jmenoval se Rudý oblak a tehdy byl velkým válečným náčelníkem. Teď byl indiánem z rezervace a byl jím už deset let. Přijímal rozkazy od bílých náčelníků, jako byl ten vedle něj ve velkém bílém klobouku. Přesto v čistém jelenicovém oděvu, s čelenkou, jež splývala přes koňský zadek, a pohublou jestřábí tváří hluboce rozrytou vráskami působil stejně důstojným a mocným dojmem jako kdysi — náčelník.

Ale když oba jezdci zpomalili a pak zastavili necelých deset stop před nimi, vůdci se žádného přivítání nedočkali. Jezdci na obou stranách chvíli seděli na koních a Rudý oblak přelétl pohledem lidi shromážděné vzadu. Mnohé z nich poznával, jelikož to byli Oglalové stejně jako on a on kdysi býval jejich náčelníkem.

Rudý oblak se vrátil pohledem k mužům na koních a s lehkým pokývnutím hlavou vyslovil jméno každého z nich. Nezdálo se však, že by šlo o pozdrav, spíše jako by je jmenoval vojenskému náčelníkovi. Ten na každé jméno přikývl, ale jeho tvář zůstala kamenná. Nakonec Rudý oblak pohlédl do očí muže, který trpělivě seděl na malém koníkovi hned za vůdci. Byl to drobný muž se světlými, téměř pískovými vlasy, jež byly spleteny do copů a ovinuty kožešinou. Jeho čelenku tvořilo jediné orlí pero. Jelenicová košile byla špinavá a bez ozdob. Pažba opakovačky, která mu ležela na klíně, nebyla pobita mosaznými hřeby a k hlavni nebyla přivázána žádná pera. Jeho oči se upíraly k bledému obzoru za údolím.

Když Rudý oblak vyslovil jeho jméno, vojenský náčelník na něj rychle pohlédl, aby se ubezpečil, že se oba dívají na téhož člověka. „Šílený kůň,“ zopakoval Rudý oblak.

Pak spolu muži na obou stranách krátce rozmlouvali, všichni až na Šíleného koně, který se zdál být lehce netrpělivý. Zatímco hovořili, tlupu indiánů obklíčila jízdní jednotka vojáků. Jeli mlčky, ale všichni indiáni je sledovali a slyšeli řinčení šavlí a vrzání kůže, tvrdé údery okovaných kopyt o prašnou zem. Jednotka se rozdělila na dvě poloviny, jedna zaujala pozici za indiány, druhá zamířila dozadu ke stádu koní.

Chlapec ve věku jedenácti zim seděl na okraji vleku a pozoroval vojáky, jak se přesouvají za stádo. Bylo to velké stádo, tisíc zvířat, a vojákům to chvíli trvalo. Chlapec sledoval, jak se zmenšují. Pak pohlédl na mladšího bratra a sestru, kteří se k sobě choulili pod složeným pláštěm týpí. „Neplačte,“ řekl. „Jste Oglalové. Neplačte.“

Pak se stádo dalo do pohybu dolů z kopce do rozlehlého údolí s topolovým lesíkem. Vojáci je hnali pomalu, ale někteří koně byli napjatí a plašili se a ržáli. Nebyli zvyklí na pach bílých mužů.

Chlapec ucítil, jak sebou vlek trhl, pak se klouzavě rozpohyboval a tyče vyrývající brázdu do země vydávaly šelestivý zvuk. Sklouzl dolů a popoběhl k boku koně, na němž jela jeho matka. Kůň byl vysoký grošák a táhnout vlek mu nečinilo žádné potíže. Chlapec vzhlédl k matce a uviděl, že má vlhké tváře. Chtěl, aby jej zvedla k sobě, ale když spatřil slzy, zarazil se. Přestože dlouhá cesta od Prašné řeky byla vyčerpávající, nikdy se vlastně nezamyslel nad tím, co je jejím důvodem. Nyní to pochopil. Pochopil, že tito wašičunové rozplakali jeho sestru a bratra a matku. Pochopil, že otec ani ostatní muži už dál bojovat nebudou. Pochopil, že jeho lidem již nebude povoleno vrátit se na bizoní pastviny. Byli vězni. Nevěděl však, co s nimi bude.

Když se nyní rozhlížel po lidech, jak se ubírají kupředu, někteří na koních, jiní pěšky, někteří mladí, jiní staří, mnoho koní mnoha barev, prach vykopávaný kopyty a tyče vleků vířící prach, cítil se maličký a chtělo se mu také plakat. A zrovna když se rozhodl, že se tomu smutku poddá, jeho uši zachytily zvláštní tichý zvuk. Přicházel z čela zástupu, od vůdců. A ten zvuk znal. Zanedlouho se dali do zpěvu bojovníci. A postupně se přidávali i lidé kolem něj.

Utíkal dopředu a vyhledal matku. Vzhlédl k ní a uviděl, že se jí pohybují rty, a srdce mu náhle radostně poskočilo. Byla to mírová píseň, ale chlapci zněla spíše jako píseň vítězná. Zatímco sestupoval z kopce, do nohou jej přes tenkou podrážku mokasínů tlačil každý kamínek, každý trs trávy a na nahých ramenou cítil žhnoucí slunce, ale zpíval.

Pohlédl na pevnost, na roubené budovy, na rudou a bílou a modrou vlajku Ameriky, která zplihle visela z žerdi, na zástupy vojáků s puškami s ocelovými noži přiloženými k ramenům, na zástupy indiánů, kteří obestoupili otevřené prostranství, a již se nebál. Indiáni, kteří je očekávali, byli naživu — a zpívali. Mírovou písní ožilo celé údolí. Na tu píseň chlapec nezapomene po zbytek života.

Kapitola první

Útočící jelen otevřel oči a neviděl nic než tmu. Před chvílí se mu zdál sen, a zatímco se díval do tmy, blesklo mu hlavou, že se ještě nevrátil. Ale odkud? A kde je teď?

Ležel na zádech v temnotě a vybavil si, že během dne dvakrát jedl polévku. Probudil se a nějaká bledá žena s obličejem za bílou rouškou jej nakrmila polévkou. Pak procitl podruhé a jiná žena s podobně zakrytým obličejem jej opět nakrmila polévkou. Byla to čirá polévka a byla dobrá, ale on jí nedokázal sníst mnoho. Podruhé mu však ta žena podala i sklenici pomerančové šťávy a on tu šťávu poznal a celou sklenici vypil. Pomerančovou šťávu měl rád, ale když tu ženu požádal o další, jen na něj pohlédla, pokrčila rameny a řekla něco v jazyce, jemuž nerozuměl. Potom znovu usnul.

Teď se vzepřel na loktech a otočil se za světlem, které zaznamenal koutkem oka. Podle tlumené žluté záře v dálce odhadoval, že se nachází v dlouhé místnosti. Zamrkal, aby zaostřil zrak. Kde to je? A proč si ty ženy zakrývají tvář? Oči pomalu pronikaly tmou a on mezi sebou a tím vzdáleným světlem rozeznal několik beztvarých obrysů na jakýchsi plošinách. Za sebou uslyšel chraplavý kašel a svalil se na záda a utlumil dech. Když kašlání ustalo, odsunul stranou přikrývku a znovu se podíval ke světlu. A pak se mu začala vracet paměť.

Zprvu si toho mnoho nevybavoval, jen ty dvě ženy, které jej krmily polévkou. Ale teď si vzpomněl i na místnost, v níž se nacházel. Předtím z ní neviděl téměř nic, protože ležel na zádech na jedné z postelí bílého muže. Byla to prostorná místnost s vysokým stropem, z nějž visela řada skleněných koulí rozzářených žlutými dráty. Za jedním oknem viděl bezlisté větve stromu, ostatní byla vyplněna šedivou oblohou.

Vzpomněl si, že se jednou probudil a nad ním se skláněl muž v bílém plášti s obličejem rovněž zakrytým rouškou. Cosi malého a chladného tiskl Útočícímu jelenovi na prsa. Nedíval se na Útočícího jelena, ale ten k němu zalétl pohledem a viděl, že muži mizí v uších stříbrné kovové tyčinky. Dostal strach a zavřel oči a nechal toho muže, aby se tím chladným předmětem dotýkal jeho těla.

Jak dávno to bylo? Ještě předtím, než jej ty ženy krmily polévkou? Zatímco se díval ke žluté záři na opačném konci místnosti, vzpomněl si, jak celý hořel, odhazoval pokrývky, s námahou se pokoušel vstát a jak cítil pronikavou bolest v boku a dva nebo tři bílí muži jej tiskli k lůžku. Vzpomněl si, že se snažil kousnout toho nejblíž, toho se zarostlou tváří, který zařval a udeřil jej do čela. Jednou se probral a byl připoutaný. Byla tma a do něj se pustila zima, taková zima, až mu drkotaly zuby a zády mu projížděly prudké křeče. Umrzal, stejně neodvratně, jako kdyby se propadl ledem na řece. Na chvíli tu řeku i zahlédl, jen záblesk stříbra ve tmě. Byla lemována holými stromy a po obou stranách se zvedaly hnědé kopce pokryté lehkou sněhovou pokrývkou. Ale když z té řeky vystoupil, bylo světlo a on byl v posteli v prostorné místnosti a od prudkých křečí jej bolela záda a bok.

Útočící jelen k tomu žlutému světlu upíral pohled ještě dlouho, ale jelikož se nedokázal soustředit, žádná další vzpomínka se mu už nevrátila. Zíral do toho měkkého žlutého světla, jako by to byl oheň, do kterého se díval již dříve, někde jinde, velmi daleko.

Když se opět probudil, zvedl hlavu a pozoroval, jak okny do místnosti proniká šedavé světlo svítání. Z oblohy se s doširoka rozpjatými křídly snesl pták a dosedl na římsu jednoho z oken. Útočící jelen jej poznal, již takového ptáka viděl. Občas se procházel, vždy s mnoha jinými stejnými ptáky, po pěšinách a dlážděných ulicích měst.

Za chůze škubal hlavou a hluboko v hrdle vydával zvláštní hluboké tóny. Útočící jelen si vybavoval, jak se jednou za hejnem těch ptáků rozběhlo dítě a jak rychle vzlétli a jako jeden zakroužili, jen aby se o malý kousek dál opět snesli na zem.

V těch městech viděl vysoké domy — domy, které pojaly mnoho lidí, svatá místa s vysokými věžemi, kam lidé přicházeli, aby poklekli a pomodlili se růženec, velké obchody i malé krámky plné podivuhodných věcí. Byl v králově kamenném domě s mnoha postelemi a obrazy a židlemi ze zlata. A jednou, v Paříži, doprovázel přítele, který se těžce zranil, do domu se spoustou postelí.

Útočící jelen již pochopil, že je v léčebném domě bílého muže. A pomyslel si, že tam musí být už velmi dlouho, jen neměl představu, jak. Občas se probudil a bylo světlo, jindy byla tma. Neměl tušení, kolik spánků tam už strávil.

Byl zesláblý — a hladový. Poslouchal kručení žaludku a dal by si maso a pomerančovou šťávu. A trochu polévky. Chtěl polévku z plodů muchovníku, ale stále si nevzpomínal, kde tu polévku již ochutnal ani že byla uvařena z těch plodů. Věděl jen, že chce chuť něčeho známého.

Z dálky uslyšel duté klapání, jediný zřetelný zvuk v tom spodním proudu dýchání, chrápání, kašlání a sténání. Když slyšel, že se klapot blíží, zvedl se na lokty a tělo se nezdálo být tak těžké jako ve tmě.

Mladá žena na něj letmo pohlédla, pak se zastavila. Oproti ženám s jídlem měla na hlavě tuhý bílý čepec s křídly a plachetkou, která jí splývala přes ramena. Pod plachetkou měla dlouhé šedé šaty s úzkými rukávy. Na řetízku kolem krku jí visel plochý zlatý křížek. Útočící jelen viděl takový křížek u jiných lidí a téměř věděl kde. Začala jej zajímat.

„Bonjour, monsieur,“ řekla a zastavila se u pelesti jeho lůžka. Ten pozdrav poznal, ale ostatní slova, která pronášela, zatímco se nad ním skláněla, aby načechrala polštář, již ne. Pomohla mu posunout se dozadu, takže opřený o polštář skoro seděl. Bokem mu projela bodavá bolest, která se postupně zmírnila do tupého tlaku. Znovu na něj promluvila a on viděl, že má modré oči a že vlasy, které měla vyčesány nahoru pod čepec, jsou okrově žluté.

Sevřela ruku jako pařát a pozvedla ji k roušce na tváři. Ten posunek několikrát zopakovala, dokud neporozuměl. Rychle přikývl, jak to viděl u bílých mužů. Pak se vzdálila.

Vsedě měl lepší rozhled. Za oknem viděl budovu a její stěna byla zlatá. Nad ní se obloha měnila z šedivé na modrou. Pták, který při chůzi škubal hlavou, byl pryč. Rozhlédl se po místnosti a podél obou zdí bylo v řadách vyrovnáno mnoho lůžek s mnoha lidmi. Někteří seděli jako on, jiní spali pod přikrývkami na postelích. Cítil vlhký, popelový pach těl smíšený s ostrým pachem wašičunských léků. Všechno to byli muži, bílí muži. Byli také v tomto domě nemocných. Ale kde je ten dům?

Žena se vrátila a na kulatém podnosu přinášela sklenici pomerančové šťávy. Zatímco pil, všiml si vrásek v koutcích jejích očí a pomyslel si, že se možná za tou rouškou usmívá. Položil sklenici zpět na podnos, pak spojil prsty na jedné ruce a ukázal si jimi na ústa. Žena svraštila obočí. Útočící jelen ten pohyb zopakoval a obočí vylétlo vzhůru. Předklonila se a uchopila hodinky přišpendlené k plachetce. Ukázala na ně prstem a něco řekla a on přikývl. Wašičunské hodinky znal. Znovu si ukázal na ústa a žena řekla: „Oui, oui,“ potom se vzdálila.

Útočící jelen se opřel o polštář a čekal na jídlo. Pozoroval, jak jeden z mužů naproti odhodil přikrývku, sedl si a přehoupl nohy přes pelest postele. Chvíli jen tak seděl. Tvář měl zarostlou, nebyl to úplně plnovous, ale pod černým strništěm byla jeho tvář právě tak bílá jako stěna za ním. Muž vstal a chytil se železného čela postele. Natáhl se pro plášť, který visel na háčku na stěně. Útočící jelen se ohlédl a u své postele spatřil podobný plášť. Když přihlížel, jak muž vklouzl bosýma nohama do měkkých bot, napadlo jej, zda má takové i on.

Muž zamířil místností pryč od žlutého světla a každou chvíli se zastavil, aby si u některé postele odpočinul. Pak otevřel výkyvné dveře a zmizel.

Útočící jelen začal doufat. Také on by se mohl obléknout a odejít. Nejdříve něco sní, aby nabral sílu, potom odejde. Ale když nad tím přemýšlel, cítil, jak se mu do srdce plíživě vkrádá svíravý strach. Kam půjde? Podíval se na své tmavé ruce, které spočívaly na dece podél těla. K těmto lidem nepatří. Má jinou barvu a nehovoří jejich jazykem. Je odněkud zdaleka. A je tady, sám, v tomto domě nemocných. Pokusil se potlačit paniku tím, že by si vzpomněl na něco o sobě. Vybavil si noc a vybavil si jasná světla a hlas, zvučný a zřetelný nad mnoha jinými hlasy. Když ten znělý hlas promluvil, ostatní hlasy zaburácely a světla se začala rozpíjet a on se náhle a zprudka propadl do temnoty.

„Monsieur? Monsieur?“

Útočící jelen otevřel oči.

„Votre petit déjeuner, monsieur.“

Mladá žena mu na klín položila hranatý tác. Sklopil zrak a spatřil misku bílé kaše, kousek tvrdého ranního chleba a sklenici pomerančové šťávy. Žena mu na prsou rozprostřela plátěný ubrousek, posadila se na stoličku u postele, pak kaši nabrala lžící. Když mu ji nesla k ústům, zvedl ruku, aby jí v tom zabránil. Řekla cosi tónem, který naznačoval, že je na takové jednání zvyklá. Útočící jelen nechal ruku nahoře, ale podíval se na tu její, bledou, a do zvláštních, ledově zelených očí a přes nasazenou roušku v ní poznal onu první ženu, která jej krmila polévkou. Nyní držela lžíci nějakých šest palců od jeho ruky. Natáhl se po ní a opatrně ji převzal. Podíval se na kaši, přičichl k ní, pak ochutnal. Nechutnala nijak. Nebyla ani sladká, ani kořenitá. Ale sklouzla mu do krku a zahřála břicho. Polkl další lžíci a hlavou pokývl na ženu. „Café,“ řekl.

„Non, non, monsieur,“ odvětila vzrušeným hlasem. Dodala ještě cosi, potom si rukou zakroužila na břiše a zavrtěla prstem.

„Café,“ zopakoval.

Něco řekla, pak zmlkla. Po chvíli vstala a chvatně odešla na ten konec místnosti, kde předchozího večera svítilo žluté světlo. Útočící jelen ji pozoroval. Potom těžkou kovovou lžíci ponořil do kaše a jedl. Snědl polovinu misky a vypil pomerančovou šťávu. Tvrdý chléb si nechal na později — už jej znal z dřívějška, malý skrojek nahoře zaoblený, zespodu plochý, jako znak pro východ slunce —, až se přinese pežuta sapa, černá medicína, a on si jej bude moci namočit.

Přemýšlel o východu slunce na jiném místě. Místě dalekých výhledů, světlého prachu a krátké trávy, nemnoha lidí a žádných budov. Viděl ten východ nad zvlněnými pláněmi, byl jeho součástí a ten východ byl součástí jeho samotného. Viděl jej mnohokrát a byl se svým lidem.

Útočící jelen náhle zasténal, když si vzpomněl na ikče wičaša, přírodní lidi, jak se sami označovali. Vzpomněl si na matku a otce, bratra a sestru. Vzpomněl si na vesnice, tábořiště, jedno místo, pak jiné. Ženy česající bobule, muže vracející se s masem, psy a koně, nenadálý dětský smích nebo pláč, klidné chvíle, kdy ležel v prosluněném týpí, jehož plášť byl vykasaný, aby jím profukoval vánek. Byl tehdy dítě a dny trávil jízdou na koni, hraním her, střelbou z luku po pytlonoších a pojídáním polévky z bobulí muchovníku, kterou uvařila matka.

Vzpomněl si na velký boj s dlouhými noži na Tučné trávě, nahá bílá těla, na nichž si ženy noži a sekerami započítaly coup. Se dvěma svými kamarády, Játry a Mnoha údery, se popral o achátový prsten jednoho vojáka. Museli mu uříznout prst, aby ten prsten dostali. Ale jeden ze starších chlapců, Žlutá ruka, jim ho pak sebral.

Útočící jelen se položil na polštář a zavřel oči. Byl tehdy pyšný na to, že je Oglala, a domníval se, že Oglalové se nikdy nepodvolí. Chlapci spolu rozprávěli o Šíleném koni, jak je odvede daleko od dlouhých nožů. Vyrostou a stanou se z nich lovci a budou bojovat s nepřáteli. Až dospějí, zabijí všechny vojáky. Mezitím se lidé celé léto a podzim stěhovali z místa na místo, nejdříve pobývali nahoře v Horách velkého rohu a Vlčích horách, když se pak ochladilo a vrcholky hor pokryl sníh, přesunuli se zpět na pláně. Někdy tábořili šest nebo sedm spánků, jindy jen jeden nebo dva. Zvědové sledovali pohyb dlouhých nožů, kteří nebyli nikdy daleko. Ale za těch teplých dní byla zvěře hojnost a lidé nehladověli. Wakan Tanka, Velké tajemství, je provázel. Oglalové se zdáli být až rozjaření, jako by věděli, že jsou naposledy spolu jako svobodní lidé, a byli rozhodnuti prožít ten čas naplno. Vybojovali velké vítězství a byli připraveni čelit následkům, i kdyby s nimi měla žít smrt. Přes své mládí Útočící jelen ten elán vycítil a nikdy neměl ke své rodině, svým lidem a své zemi tak blízko. Ukládal si do paměti každou zkušenost, každou proměnu země, každou noc pod hvězdami nebo v otcově stanu.

Když se však změnilo počasí, všechno bylo jinak. Bizoni jako by zmizeli nedlouho poté, co napadl první sníh, jelenců a jelenů, a dokonce i králíků a prérijních slepic bylo pomálu a vítr vál lezavě a vytrvale. Mnozí tehdy ochořeli, někteří zemřeli a lidé se začali obávat toho, co je čeká. Když tu zimu nakonec vojáci dostihli tlupu Šíleného koně na Prašné řece, podařilo se jim zmizet ve sněhové bouři a mrtvých nebylo mnoho, avšak nálada kolem skrovných ohňů se náhle klonila spíše k odchodu do pevnosti na Řece bílé země. Zůstat svobodní totiž znamenalo být stále na útěku. Ale Šílený kůň odmítl těm řečem naslouchat. Začal trávit více času mimo tábor, vyjížděl sám do okolních kopců — někteří říkali, že hledá vizi, která je zachrání, jiní se domnívali, že se vyhýbá jejich utrpení. Otec Útočícího jelena prohlásil, že Šílený kůň je na dobrého vůdce příliš tvrdohlavý, že nad blaho svého lidu staví vlastní pýchu. Přesto se Útočící jelen a jeho přátelé zapřisáhli, že budou Šíleného koně následovat třeba i na smrt, bude-li to od nich žádat. Jako většina mladých Šíleného koně zbožňovali a byli přesvědčeni, že s příchodem jara učiní zázrak. Že je nějak odvede do země, kde nebudou žádní běloši, do země oplývající černorohy a bobulemi a dobrou vodou. Bude tam spousta koní, které budou moci ukrást, spousta nepřátel, které budou moci pobít.

Ale na jaře Šílený kůň odvedl vyčerpané, odrané lidi do Fort Robinsonu a agentury Red Cloud. Odevzdali koně a zbraně, vše kromě oděvu, nádobí a týpí. Papír, jejž vůdci podepsali, byl datován 6. května 1877. O čtyři měsíce později, v měsíci černého telete, vojáci s pomocí některých jeho lidí Šíleného koně zabili.

Útočící jelen si povzdechl a otevřel oči. Tác i žena byly pryč, ale v patách postele stáli dva muži v oblecích a prohlíželi si jej.

„Bonjour,“ řekl jeden z nich.

„Hello,“ řekl druhý.

Útočící jelen poznal oba pozdravy, ale neodpověděl.

Ten, který řekl hello, se otázal: „Útočící jelen?“

Útočící jelen chvíli přemítal. Věděl, že to nebude k ničemu, ale přesto se zeptal, jak dlouho už je v tom domě nemocných. Oba muži si jen vyměnili pohledy. Ten, který řekl hello, měl na sobě hnědý oblek. Kolem koutků úst se mu kroutil knír. Ten druhý měl na sobě nažehlený tmavý oblek. Mezi cípy límečku byl pečlivě uvázaný motýlek.

„Mluvíte anglicky? Americky?“ Muž v hnědém obleku se sklonil níž a znovu se hlasitě zeptal: „Americky? Mluvíte americky?“

Útočící jelen ukázal na sebe. „Američan. Lakota.“ Zatímco přemýšlel, co dodat, vzpomněl si, jak se sem dostal. „Pahuska. Buffalo Bill.“ Pak si vzpomněl na Lakotu, kterého určili za náčelníka indiánů vystupujících v představení. Neměl nad indiány žádnou moc — tu měli jen bílí šéfové —, ale wašičunové, zloději tuku, si jej oblíbili, protože byl velmi pohledný a jeho jelenicový oděv byl celý pošitý korálky. Ti muži jej určitě budou znát. „Kamenný medvěd,“ řekl. „Velká medicína. Oglala. Wild West.“

„Buffalo Bill, ano. Ale vy jste Útočící jelen.“ Muž mluvil pomalu a hlasitě.

„Útočící jelen. Oukej.“ Přestože jazyk těch mužů poznal, stále zřetelněji si uvědomoval, že se s nimi nedomluví. Ačkoliv vnímal ty zachmuřené tváře, nemohl dělat nic, jen se dívat na jejich obleky.

Po smrti Šíleného koně odvedli Oglaly z agentury Red Cloud do jejich vlastní agentury Pine Ridge. Děti poslali do školy bílého muže, a tak se Útočící jelen stal žákem a naučil se některá americká slova. Ale o necelý rok později, kdy mu bylo třináct zim, spolu s Mnoha údery utekli a odešli žít k rodině Mnoha úderů do oblasti Větrný vír, daleko od agentury a školy. Když později wašičunové pohrozili, že si pro ně přijdou a i s ostatními dětmi je odvedou, stěhovali se znovu. Tentokrát do pustiny, na místo zvané Pevnost, dlouhý vysoký travnatý pahorek, chráněný ze tří stran strmými skalnatými srázy, který bylo možné snadno bránit. Ale bílí, vojáci i osadníci, se Pevnosti báli. Tamější indiány považovali za zlé indiány i jejich vlastní lidé, kteří se usadili v agentuře a sousedních komunitách. Útočící jelen a Mnoho úderů žili na Pevnosti střídavě dalších devět zim, lovili zvěř a s pomocí dvou šamanů se učili, jak žít postaru. Někdy vyjížděli do Černých hor, Paha Sapa, a kradli věci zlatokopům. Navštívili Medvědí pahorek, osaměle stojící posvátný kuželovitý vrch, kde v minulosti mnozí Oglalové hledali své vize, ale který byl nyní obklopen pozemky osadníků a zlatokopeckými zábory. Útočící jelen měl svou hanbleča v pustině nedaleko Pevnosti. Připravil jej na ni wičaša wakan, starý muž, jenž se mnohokrát pomodlil v potní chýši. Když bylo Útočícímu jelenovi šestnáct zim, opustil vesnici a mnohokrát se pomodlil k Wakan Tankovi, aby mu dopomohl ke snu o silovém zvířeti. Nikdy nikomu neprozradil, o které zvíře se jedná, ani Mnoha úderům, ale později zabil jezevce a z jeho drápů si vyrobil malý náhrdelník.

Útočící jelen se těch mužů chtěl zeptat, co se s jeho náhrdelníkem stalo, ale náhle si vybavil svatou kartičku, kterou mu věnovala bílá žena v Paříži a která se stala jeho wašičunskou medicínou, a věděl, že to nepůjde. Poprvé v životě si přál, aby byl zůstal ve škole a naučil se jazyku hnědého obleku. „Buffalo Bill,“ pronesl bez jakékoliv naděje. „Wild West.“

Poté, co oba muži odešli, se Útočící jelen ponořil do sebe. Byl sám a nezměrnost toho, co to představovalo, jej hluboce zasáhla. Neměl tady žádné přátele. Nedokázal těm mužům v oblecích říci, kde je jeho domov. Oni ale to, že je indián a přišel přes velkou vodu s představením Wild West, nejspíš věděli. Byl indián, Oglala z Pine Ridge, kde měl svůj domov.

Navzdory zoufalství se Útočícímu jelenovi projasnila mysl a vrátily se mu další vzpomínky. Jako by se probudil po noci, kterou strávil pitím mniwakan, svaté vody bílého muže, ale ta noc byla dlouhá.

Když si Útočící jelen vzpomněl, jak se zřítil z koně a dopadl na udusanou zem, téměř ten náraz znovu ucítil. Byla to jeho poslední vzpomínka předtím, než se ocitl v tomto léčebném domě. S přáteli zrovna proháněl stádečko bizonů kolem arény, od chvíle, kdy přišel do země Francouzů, to dělal snad už posté. Divákům se nahánění bizonů divokými indiány zamlouvalo, jelikož to byl jeden z mála nebezpečných obrazů v představení. A když indiáni bizony nakonec dostihli, ještě riziko zvyšovali tím, že se zběsilou rychlostí hnali mezi dusajícími zvířaty. Útočící jelen si vzpomněl, jak jeden mladý býk, kterého již po několika měsících ve velké pařížské aréně bezpečně poznal, náhle změnil směr a ohnal se hlavou. Rohem udeřil jeho koně do levé plece a kůň zaržál a téměř upadl a Útočící jelen mu přeletěl přes hlavu. Na nic dalšího z toho dne si už nevzpomínal.

Ale Útočícímu jelenovi bylo zle již před tím večerním představením a v průběhu těch několika obrazů mu bylo stále hůř. Noční prosincový chlad se mu zavrtával do kostí a záda měl tak ztuhlá, jako by mu k nim někdo přivázal stanovou tyč. Ale před výstupem s bizony těch několik obrazů odehrál — vypálení srubu osadníků, pronásledování deadwoodského dostavníku, boj s vojáky ve výpravném výstupu nazvaném Custerův poslední boj. Zatímco čekal za ohradou, než vypustí bizony, cítil se náhle velmi slabý, a když se naklonil na stranu a zvracel, téměř spadl z koně. Věděl, že má tu nemoc, která se prohnala indiánským táborem i vesnicí bílých herců a dělníků. Špatná tvář se zařadil vedle Útočícího jelena a zeptal se, zda je v pořádku, ale právě v tu chvíli otevřeli bránu a indiáni zaryli koním paty do slabin, skokem vyrazili vpřed a ječeli a výskali do burácení stáda.

Když však Útočícího jelena přivezli do domu nemocných, byl tady ještě jeden Oglala. Zatímco jej zřízenci zvedali na lůžko, okamžik prudké bolesti mu náhle pročistil hlavu a on na vedlejší posteli spatřil přítele. Byl to Péřový muž, Oglala o tři roky starší než Útočící jelen, který onemocněl před dvěma spánky a nyní byl tichý a nehybný, jen jeho oči sledovaly muže zvedající Útočícího jelena z pojízdného lůžka. Ty oči jako by nepoznávaly, co vidí.

Když pak pronikavá bolest způsobená pohybem polevila a Útočící jelen se podíval na Péřového muže, viděl, že se ztrácí. „Péřový muži,“ zašeptal a díval se mu přitom do prázdných očí. „Zůstaň. Neopouštěj mě.“ Ale neslyšel ani svá vlastní slova a zanedlouho se ztratil i on.

Útočící jelen se však nakonec vrátil, několikrát, a teď již věděl, že zůstane. Že je zpět, poznal podle pronikavé pulzující bolesti v levém boku. Ten bok, žebra, cítil pod obvazem, kterým měl ovinutý trup. Ačkoliv mu ta bandáž hrudník pevně svírala, dech už nebyl tak mělký. Pár žeber si při pádu zlomil již dříve. Stalo se to v pustině za horkého letního dne, když kůň za běhu šlápl do jezevčí nory. Spolu s Mnoha údery mířili tehdy po jednom střetu se zlatokopy v Paha Sapa na Pevnost. Někdy po nich zlatokopové stříleli, buď aby je odehnali, nebo prostě zabili. Útočící jelen zůstal s těmi zlomenými žebry pár dní ležet, ale s pomocí yuwipiho medicíny se uzdravil a brzy byl znovu na koňském hřbetě. Občas s přítelem proklouzli do agentury Pine Ridge, aby navštívili jeho rodiče. Jeli dva dny, a než do té malé osady vstoupili, počkali na tmu.

A bylo to vždy stejné. Rodiče jej přemlouvali, aby zůstal. Řekli mu, že jej nikdo nepotrestá, že bílý náčelník jen chce, aby se mladí vrátili a zůstali, chodili do školy a naučili se uctívat bílého boha. Bydleli v domku o jedné místnosti s dveřmi a dvěma okny, v nichž chybělo sklo. K horní části oken byly uchyceny čtverce plátna, které byly vykasány, aby dovnitř pronikalo světlo. Měli stůl a dvě židle a postel bílého muže. A na zdi vedle kamen kříž. Ale žádné děti. Sourozenci Útočícího jelena zemřeli rok po sobě, bratr na velký kašel, sestra na souchotiny.

Útočící jelen matku miloval a chápal, proč chce, aby žil s nimi a docházel do školy a na svaté obřady. Byl vším, co jí zůstalo. Někdy se cítil provinile a přemýšlel, jaké by bylo jíst její jídlo a dívat se, jak našívá urzoní ostny. Nedokázal ale pochopit otce. Zakrslý keř býval nositelem košile, jedním z nejstatečnějších a nejmoudřejších Oglalů. U Malého velkého rohu bojoval s velkým nasazením, a když lidé prchali před vojáky, zásoboval je masem. Ale tu zimu, kdy byli hladoví a nemocní, začal hovořit o míru stejně jako indiáni z rezervací, které jejich bílí vůdci vysílali, aby přiměli tlupu se vzdát. Útočící jelen se tu zimu za svého otce styděl. A když jej viděl, jak nečinně sedí v malé chatrči, popíjí černou medicínu a občas odříkává růženec, nedokázal uvěřit, co se mohlo z nositele košile stát. Tento otcův obrázek vždy zahnal Útočícího jelena zpět na Pevnost.

Útočící jelen cítil nutkání se vymočit, ale kovovou mísu použít nechtěl. Zahanbovalo ho, že jej jedna z ošetřovatelek musí otočit na bok, aby se do mísy trefil. A bylo těžké močit před tou ošetřovatelkou, která tam sice stála s pohledem odvráceným, ale poslouchala. Ty roušky přes obličej se mu nezamlouvaly. Přestože si již zvykl dívat se jim do očí, aniž by si toho všimly, z výrazu tváře nemohl vyčíst nic a to jej trápilo. Starosti mu dělalo i to, že se za celou tu dobu v domě nemocných ještě nevyprázdnil a ani necítil potřebu.

Posouval se na lůžku, dokud neseděl vzpřímeně bez opory polštáře. Žebra jej bolela a obvaz jako by mu ještě těsněji svíral hruď, ale bolest byla snesitelná a on se nadechoval o trošku hlouběji. Díval se, jak z postele vstává jiný muž, obléká si plášť a odchází uličkou mezi lůžky. Také on zmizel za výkyvnými dveřmi na konci místnosti.

Útočící jelen odhodil přikrývky a pokusil se přehoupnout nohy přes okraj postele. Byla to první skutečná postel, ve které kdy spal. Dokonce i ve Francii indiáni spali ve stanech zachumlaní do dek a kožešin. Útočící jelen a jeho přátelé si ze změkčilých bělochů, kteří musejí spát v peří na plošinách ze dřeva a železa, dělávali legraci. Útočící jelen teď nedokázal přimět nohy, aby poslechly. Sevřel rty do rovné rýhy, vsunul paži pod jedno koleno a odtáhl je na stranu. Pronikavá bolest v boku jej přinutila prudce, zhluboka se nadechnout, málem až vykřiknout, rty ale udržel sevřené. Klesl dozadu na lokty a nohy posouval jedním směrem, horní polovinu těla opačným, dokud pod jedním chodidlem neucítil studenou podlahu. Ustal a ztěžka oddechoval. Rozhlédl se kolem, ale nezdálo se, že by mu někdo věnoval pozornost. Přenesl přes okraj postele druhou nohu a s prudkým nadechnutím se vymrštil a posadil na pelesti. Bolest v žebrech byla nesnesitelná, celý bok jako by byl v jednom ohni, ale on se držel vzpřímeně, oči a rty pevně sevřené, a snažil se soustředit na to, aby zůstal při vědomí. Pak oči otevřel a podíval se na druhý konec místnosti, kde v noci viděl žluté světlo. Očekával, že někdo přiběhne, snad ta žena s bílými křídly a zlatým křížkem. Ale stále si jej nikdo nevšímal.

Pomalu a nemotorně se rukama odstrčil z postele a vstal. Na krátký okamžik se opřel o rám, potom se napřímil do své plné výšky a zaznamenal přitom ztuhlá záda. Nohy měl těžké a hlava se mu motala, ale dýchal snáze a žebra již tak nebolela. Věděl, že bude muset rychle odejít, než si jej některá z ošetřovatelek všimne.

Z háčku sundal plášť a přehodil si jej přes ramena. Na sobě měl jen tenkou nemocniční košili a v tom silném plášti se cítil dobře. Podíval se dolů a pod postelí uviděl zastrčené boty. Vklouzl do nich a na dotek byly tuhé a chlupaté, ale teplé. Pomalu se otočil a začal se šourat k nohám postele, kde se přidržel čela a rozhlédl se po dlouhé místnosti.

Byl překvapen, že vidí tolik postelí, možná celou stovku, téměř všechny obsazené. Prohlížel si tu místnost a náhle si vzpomněl na Péřového muže. Tu noc, kdy se dostal do domu nemocných, byl Péřový muž na vedlejší posteli. Nyní tam byl wašičun s voskovým obličejem a hustými pískovými vlasy. Ale kde je Péřový muž? Byl tam skutečně? Nebo to byl jen sen? Když si Útočící jelen vzpomněl na ty netečné, prázdné oči, sevřelo se mu srdce. Ano, byl tam. A teď je mrtvý. Ale možná jsou v těch postelích i jiní Buffalo Billovi indiáni. Srdce mu pookřálo a napadlo jej, že by mohl lakotsky vykřiknout „Všichni moji příbuzní!“, ale věděl, že kdyby to udělal, okamžitě by se seběhly ošetřovatelky. A tak zahájil pomalé putování uličkou mezi lůžky, od jednoho železného čela ke druhému. Pokaždé, když se zastavil, aby si odpočinul, zahleděl se do tváře na posteli. Většina z nich měla vousy a kníry, všechny byly bledé. Některé obličeje jej sledovaly s úžasem, možná dokonce obavami. Než došel k poslední posteli, měl srdce stejně těžké jako nohy.

Chabá naděje, že by někdo z Wild West, možná tlumočník Broncho Billy spolu s několika bílými náčelníky, nebo dokonce jedním nebo dvěma z jeho oglalských přátel, přišel a odvedl si jej, byla jen prchavým, zcela nereálným snem. Než se měla herecká společnost přesunout do jiné země, plánovala v tomto městě zůstat osm nebo devět spánků. Byl si jistý, že ty spánky již minuly a že tady zůstal sám. Téměř se pod tíhou té představy zhroutil a pomyslel si, jak bláhové bylo, když se chtěl s Buffalo Billem vypravit na cesty. Měl zůstat na Pevnosti, v pustině, kde to dobře znal. Přemítal o těch horkých slunečných dnech, kdy se s Mnoha údery toulali bez cíle, ale volní. Ne jako indiáni z rezervace. Vysmívali se těm indiánům, kteří se podřídili, žili v dřevěných domech v agentuře a dostávali hubené příděly zkaženého masa, kteří se učili uctívat boha bílého muže a mluvit tím cizím jazykem. Nyní by se vzdal všech svých dobrých časů, veškeré své svobody, jen aby byl jedním z nich, doma, v malé chatrči, s matkou a otcem, ve vesnici svého lidu.

O dvě noci později se Útočící jelen v posteli posadil, čilý a o dost silnější. Podíval se ke žlutému světlu a rozpoznal obrys lidské postavy. Odpoledne tu část dlouhé místnosti prozkoumal a věděl, že je tam menší místnost se zamřížovaným oknem a dveřmi, které jsou stále zavřené. Tam sedávaly ošetřovatelky a kouřily, povídaly si a zapisovaly poznámky. Cítily se v té místnosti velmi uvolněně, ale všiml si, že jakmile mezi ně vstoupila jedna z žen s bílými křídly, ztichly a zpozorněly. Tyto ženy byly nejspíš yuwipi, ale i ty uctivě naslouchaly, když přišel muž s kovovými tyčinkami v uších. To byl skutečný wičaša wakan.

Ale v noci tady nikdy nebyl, jen jedna nebo dvě ošetřovatelky. A ty neopouštěly místnost s mřížemi, dokud některý z nemocných nevykřikl bolestí nebo strachem, což se stávalo často. Útočící jelen zůstal po velkou část předchozí noci vzhůru, aby zjistil, jaké jsou jejich zvyklosti, ale nezdálo se, že by nějaké měly, jen reagovaly na vzniklý rozruch.

To odpoledne Útočící jelen také prozkoumal dlouhou chodbu za místností s postelemi. Toalety byly na opačné straně. Jakmile se po dlouhém a bolestivém úsilí vyprázdnil, poprvé po mnoha dnech, prošel chodbou k velkému oknu na konci. Kdyby jej ošetřovatelky zastavily, předstíral by, že se ztratil. Ale oči měl bystré jako oči zloděje koní v nepřátelském táboře. Všímal si dveří na chodbě, některé byly zavřené, jiné otevřené. Obzvláště jej zaujala jedna místnost. Byla dlouhá a úzká a matně ji osvětloval jediný žlutý drát. Byla plná šatstva na věšácích.

U okna se chodba rozvětvovala. Na jedné straně byla dlouhá a vypadala stejně jako ta, kterou právě přišel. Na druhé straně byla krátká a vedla k výkyvným dveřím, jež dosahovaly až ke stropu. V obou křídlech bylo malé okénko. Útočící jelen rychle přešel ke dveřím. Zastavil se a jednoho křídla se dotkl. Lehce se pohnulo. Pak se podíval okénkem.

Byla to velká místnost. Oproti té s postelemi byla stejně široká jako dlouhá a byla plná měkkých křesel a lenošek. Sedělo tam několik lidí, někteří četli, jiní mluvili, další jen zírali do prázdna. Napravo Útočící jelen spatřil asi ve výšce pasu dlouhou dřevěnou plošinu. Nad plošinou viděl dvě hlavy, ale byly skloněné a dívaly se na něco za plošinou. Žádná z těch žen neměla na hlavě bílá křídla, ale byly nejspíš víc než ošetřovatelky.

Útočícímu jelenovi nikdo nenaznačil, že by byl v domě nemocných vězněm, ale věděl, že kdyby jej ty ženy viděly, někoho by přivolaly. A kdyby se bránil, znovu by skončil připoutaný k posteli. Ne, musí být mazaný a počkat si na správnou chvíli. Kdyby tito lidé, kteří jej neznali a kteří mu dávali pomerančovou šťávu, jídlo a poslední dobou i kávu, věděli, že chce uprchnout, stali by se jeho nepřáteli.

Útočící jelen znovu přehlédl místnost a viděl velká okna a za nimi stromy, cestu a dům přes ulici. Viděl povozy tažené koňmi a muže vlekoucí káry s velkými koly. Viděl ženy ve zvláštních šatech s velkými zadky. Pak viděl kolem projíždět omnibus s pasažéry v obou patrech a vzpomněl si, že ještě s dalšími indiány takovým vozem jeli, když je tlumočníci výjimečně vzali na projížďku, nejdříve v Paříži, potom jednou i v tomto městě. Poprvé se báli sedět nahoře, v otevřeném prostoru, vystaveni nebezpečí. Ale jakmile si na ty vysoké vozy zvykli, uvnitř již cestovat odmítali. Péřový muž s oblibou sedával vepředu, hned za kočím. Měl rád vůni těch mohutných koní. Vtipkoval o kočím ve vysokém klobouku a mával na ženy s velkými zadky a pery na hlavách. Ostatní se díky němu cítili bezstarostně a někdy všichni mávali nebo výskali na krásnou ženu nebo káru plnou masa. Masa nebylo nikdy dost. Ale mladé indiány těšil jejich vlastní obraz, jak se odrážel v užaslých očích Francouzů.

Útočící jelen obrátil pozornost zpět do místnosti a okamžitě spatřil, co hledal. Za dřevěnou plošinou, na opačném konci místnosti, byly dvoje vysoké prosklené dveře, které vedly na dlážděný chodník. Zatímco se díval, dvě ženy pomáhaly dovnitř jakémusi starci. Měl bílý vous a na hlavě malou černou čapku. Jedna z žen mu před ústy přidržovala hadřík.

Toho dne pozdě v noci vstoupili do ztemnělé místnosti dva zřízenci, kteří tlačili jedno z kolečkových lůžek. Když procházeli kolem postele Útočícího jelena, byli velmi tiší. Zastavili o tři nebo čtyři postele dál a lůžko natočili tak, aby zajelo mezi dvě postele. Pak zazněl tichý šepot, zavrzala postel a něco ztěžka žuchlo. Potom lůžko odjelo uličkou opačným směrem, ke žlutě osvětlené místnosti.

Útočící jelen rozeznal pod bílým přehozem tělo. Jeden ze zřízenců, takový obtloustlý, ztěžka dýchal a brblal ve francouzštině. Druhý byl vysoký a hubený a skláněl se nad lůžkem a pomalu a tiše je strkal, aniž by tlouštíkovy nářky bral jakkoliv na vědomí.

Útočící jelen sledoval ten podivný průvod, který měl namířeno do žlutě osvětlené místnosti, a cítil, jak se mu chvěje celé tělo, jako by se opět propadl do ledové řeky. Poslední dva spánky se chlácholil marnou nadějí, že se objeví někdo z herecké společnosti a odvede si jej nebo že ti dva muži, ten Američan a Francouz, jej odvezou domů přes velkou vodu. Ale pohled na toho nebožtíka jej vyděsil a napadlo ho, že znovu onemocní, že tento léčebný dům je ve skutečnosti domem smrti a on se odtud dostane jedině na kolečkovém lůžku pod bílým přehozem.

Přemýšlel o nešťastném Péřovém muži. Zemřít tady a sám! Co se stane s jeho nagi, duší? Jak najde cestu na druhou stranu, do skutečného světa za tímto světem? A co on sám? Jeho nagi tady bude bloudit neklidně po celé zemi, daleko od jeho lidí, daleko od skutečného světa. Nemůže tady zůstat a čekat na smrt. Nebude čekat. S Wakan Tankovou pomocí najde cestu domů.

Zatímco si Útočící jelen přes sebe přehazoval plášť a nazouval si chlupaté boty, náhle si uvědomil, že představení Wild West je stále na této straně velké vody. Měli kočovat celou zimu a léto, dokonce až do příští zimy — tak mu to řekli bílí šéfové, když na papír doma v Pine Ridge nakreslil své jméno. Možná nejsou nijak daleko. Možná se pro něj vrátí. Pokud ale opustí dům nemocných, jak jej najdou?

Posadil se na pelest postele. Žebra už tolik nebolela. Zhluboka nabral vzduch do plic, pak si povzdechl, lapen mezi nadějí a zoufalstvím. Ve vzpomínce se mu vrátila matka a otec a jejich malá chatrč, drahý přítel Mnoho úderů a jejich potulky v Paha Sapa a starý wičaša wakan na Pevnosti, který jej tak dobře připravil na hanbleča. Otřásl se, když si pomyslel, že ztratil náhrdelník z jezevčích drápů, svou válečnou medicínu. Neměl už žádnou sílu. To ale nebyla tak docela pravda — měl ještě svou píseň smrti. Pokud ji zazpívá dobře a ve správný čas, je tady určitá naděje, že jeho duše najde cestu na druhou stranu, i kdyby se to jemu samotnému nepovedlo.

Útočící jelen vstal a podíval se k místnosti se žlutým světlem. Již se rozhodl. Další spánek už v tomto domě smrti nezůstane. Když tiše kráčel mezi řadami lůžek opačným směrem, cítil se ostražitý a nedočkavý.

Plížil se šerou chodbou do místnosti s šatstvem, tiskl se do zádveří, díval se, poslouchal, ale neviděl ani neslyšel nic. Měl pocit, že začíná mít štěstí, stejně jako tu noc, kdy s Mnoha údery vklouzli do stanu spících zlatokopů a ukradli jim pušky, krabici s náboji a pracovní boty. Útočící jelen se v tlumeném světle pousmál a byl to jeho první úsměv za mnoho spánků. Usmíval se, když vzpomínal, jak o pár mil dál hodili ty boty do strže. Smáli se tehdy při představě, jak se ti zlatokopové ráno probudí a budou ty boty hledat. Pak zjistí, že jim zmizely i pušky.

Útočící jelen si přál, aby tady byl Mnoho úderů s ním. Společně by už přišli na to, jak se dostat zpátky domů. Mnoho úderů vždy dokázal najít cestu k Pevnosti.

Dveře do místnosti s šatstvem byly zavřené a Útočícímu jelenovi se na okamžik srdce sevřelo strachem. Věděl, že bílí své věci rádi zamykají, že jeden druhého okrádají, ať už jsou, či nejsou nepřáteli. Již se téměř smířil s tím, že se vrátí do postele, ale přece jen uchopil kulovou kliku a otočil jí a štěstí mu přálo. Dveře se s tichým vrznutím otevřely. Útočící jelen rychle vklouzl dovnitř a dveře za sebou zavřel. Cvaknutí západky se mu zdálo velmi hlasité.

V místnosti byla černočerná tma a Útočící jelen chvíli stál, nedýchal, ale naslouchal. Boty, které nosili wašičunové, vydávaly hlasité zvuky a mohli jste je slyšet z dálky. Neslyšel však nic, a zatímco upíral zrak do tmy, přemýšlel, jak to bílí dělají, že rozzáří ty žluté dráty. Zašmátral na jedné straně a uchopil jakýsi oděv z hrubé látky. Visel z jednoho ze zkosených drátů, které se používaly pro kabáty. Byl to kabát. Útočící jelen se vysoukal ze svého pláště a kabát si oblékl. Ale v ramenou mu byl příliš úzký a rukávy byly krátké.

Útočící jelen byl velký muž, šest stop a jeden nebo dva palce. Spolu s ostatními Oglaly čněl nad malými lidmi tohoto města. Lidé tady byli menší než v Paříži — a tmavší. Kamenný medvěd, který toho s Buffalo Billem hodně procestoval a myslel si o sobě, že má za ušima, prohlásil, že ti lidé pocházejí z džungle v jiné zemi. Praví wašičunové byli z Paříže a New Yorku a ještě jednoho města, jež navštívil, z Londýna.

Útočícímu jelenovi se nakonec podařilo najít kabát, který mu jakž takž padl — dostatečně široký v ramenou, jen s nepatrně kratšími rukávy. Byl to silný kabát a on tomu byl při vzpomínce na chlad té noci v aréně, kdy onemocněl, rád.

Popošel hlouběji do místnosti, ale nic neviděl. Vrátil se ke dveřím, chvilku naslouchal, a pak je na škvírku otevřel a vpustil dovnitř tlumené světlo z chodby. Potom přejížděl prsty po kabátech, dokud nenarazil na řadu polic. A tady objevil zbývající věci, po kterých se sháněl. Vyzkoušel si čtvery kalhoty bílého muže, až našel ty, jež mu téměř padly. Byly mu krapet volné, a tak vytáhl tkanici z nemocničního pláště a uvázal si ji kolem pasu. Hledal i další věci, které wašičunové nosili — košili a boty —, našel ale jen kulatý klobouk bez krempy. Byl za něj vděčný, protože předpokládal, že jeho dlouhé vlasy, které teď byly rozpuštěné, budou venku přitahovat pozornost. Vlasy si, jak nejlépe dovedl, namačkal pod měkký klobouk, až mu na hlavě nabyl jako černý močový měchýř.

Byl připraven. Košili neměl, ale pruhovaný plášť nacpaný do kalhot vypadal skoro přijatelně. Chlupaté pantofle na bosých nohou budou muset stačit.

Útěk Útočícího jelena byl překvapivě snadný. V tu hodinu byla velká místnost prázdná, až na jeden pár a jednu ženu. Dvojice vyhlížela z okna na temnou ulici a ženě klesla ve spánku hlava. Na měkké sedačce vedle ní ležel koš a ona držela dvě jehlice. Útočící jelen viděl v Paříži ženy, které seděly v kavárnách nebo parcích a dvěma jehlicemi vyráběly tlustou látku.

Za dřevěnou plošinou byla jen jedna hlava a ta byla skloněná. Zpoza plošiny vycházelo světlo. Útočící jelen se přikrčil a kradl se těsně pod jejím okrajem. Podle vůně odhadoval, že ta hlava patří ženě. Jakmile plošinu minul, zahnul za roh, napřímil se a rychle z toho domu smrti vyšel ven do chladné noci.

Zatímco plnými doušky vdechoval řízný vzduch, rozhlédl se po ulici a poprvé za dlouhou dobu dostal chuť si zakouřit.

Kapitola druhá

První noc na svobodě strávil Útočící jelen v úzké uličce za jedním pekařstvím, které se nacházelo dva bloky od domu nemocných. Z vůně pečeného chleba dostal hlad a připomenul si časy v Paříži, kdy s několika přáteli chodíval do takového domu a kupoval si nadýchané pečivo plněné ovocem nebo čokoládou. Boulangerie. Bylo to jedno ze slov, jež znal. A charcuterie, kde nakupovali šišky tučného masa. Brasserie a café. Tlumočníci vždy vše pojmenovávali.

Našel si místo blízko pekařství, kde do uličky unikal dřevěnou mřížkou teplý vzduch. Musel být opatrný, protože tady byla malá dvířka, která byla i přes prosincový chlad dokořán otevřená. Jednou viděl, jak z nich obloukem vylétla cigareta, oranžově zářící bod, a dopadla na nerovné dlažební kostky. Než se však odvážil ji sebrat, bod zmizel. Byla ještě noc, ale Útočící jelen spíše cítil, než viděl, že obloha nad uličkou nabývá světlejšího odstínu.

Nebyl tak silný, jak se původně domníval. Jen dva bloky od domu nemocných jej žebra rozbolela tak prudce, až měl dojem, že se musí opřít o zeď, aby neupadl. Lapal po dechu a dýchal tak mělce, že málem omdlel z nedostatku vzduchu, a tehdy spatřil uličku u boulangerie. Když přecházel ulici, uviděl muže v bílé čapce, jak do skleněné výlohy nese tác s chlebovými bochánky, a přemýšlel, jak se k některému dostat.

Neměl žádné mince bílého muže. Centimy. Za dobrých dnů v Paříži měl u sebe centimy téměř vždy. Přestože Buffalo Bill posílal většinu jeho peněz rodičům, každý druhý týden dostal hrst centimů. I nějaké papírové peníze. V Americe jim říkali žabí kůže. Tady měly papírové peníze spoustu různých barev a velikostí a říkalo se jim franky. Útočící jelen dostal pět franků, když jej spolu s několika jinými indiány ve dnech volna vzali na prohlídku pařížských památek. Jednou si prohlíželi sochy nebo obrazy v dlouhém domě s dřevěnými podlahami a kamennými schodišti, jindy navštívili dům zábavných představení a poslouchali, jak nějaká dáma s mohutným poprsím zpívá vysoko a hlasitě, a jindy zase za horkého dne šli do domu mnoha modliteb, a zatímco seděli v chladném přítmí, tlumočník, který hovořil francouzsky a legrační američtinou, vysvětloval Broncho Billymu, který hovořil americky a oglalsky, co před sebou vidí. Útočící jelen, stejně jako ostatní indiáni, trpělivě naslouchal, ale mnoho mu toho v paměti neuvízlo — jen že ten kostel patřil panenské matce. Vidí dvakrát, indián z rezervace, jenž uvěřil v boha bílého muže, je přesvědčoval, že panna se mohla stát matkou, a dokonce matkou jejich spasitele, jehož otec je mnohem důležitější než Wakan Tanka. Nikdo mu nevěřil, ale když namočil prsty do svaté vody a pokřižoval se na prsou čtyřmi směry, zopakovali to po něm. Péřový muž si olízl prsty, aby si ověřil, zda ta svatá voda je skutečně mniwakan. Ostatní se jeho vtípku smáli.

Útočící jelen otevřel oči a světla přibylo. Nevěděl, zda usnul, nebo jen přestal vzpomínat. Seděl na kusu silného papíru, který předtím našel, ale celé tělo měl ztuhlé zimou. Zeď za jeho zády byla chladná a teplý vzduch z pekařství nestačil na to, aby jej zahřál. Cítil chléb, těžkou sladkou vůni stejně pronikavou jako vůně pelyňku pokrytého ranní rosou, když na něj dopadnou první sluneční paprsky. Útočící jelen v tu dobu rád chodil za týpí a močil a poslouchal, jak si žluté náprsenky, lesňáčci, připravují nápěv pro nadcházející den. Jejich čisté trylky se naučil věrně napodobovat. Za takového rána zapískal a odpověděl mu jeden pták, pak jiný. Ze slunce vypalujícího rosu z pelyňku a z ostré sladké vůně se mu zatočila hlava a on poděkoval Wakan Tankovi za další dar.

Byl tehdy dítě, ve věku nějakých devíti nebo deseti let, a jeho lidé byli na útěku, ale svobodní. Nyní mu bylo třiadvacet a byl ztracen ve velkém městě bílého muže. Na okamžik nad sebou pocítil lítost, ale z vůně chleba mu začalo kručet v žaludku a on věděl, že s tím bude muset něco udělat.

Jen před pár dny patřil k Buffalo Billově herecké společnosti Wild West a v nové peněžence měl spoustu centimů, dost na to, aby si koupil kávu a rohlík s čokoládou a zmrzlinu a potají i mniša, zakázané víno. Když si indiáni v modrých vlněných legínách a parádních košilích a dekách, s náušnicemi a pery a mosaznými kroužky na pažích vykračovali ulicí, Francouzi se zastavovali a zírali. Někdy tleskali a jásali, zrovna jako obecenstvo v aréně. Ale Oglalové prošli kolem, jako by na celém světě byli úplně sami. Jen Péřový muž se usmíval a mával. Nikdy se mu nezastesklo po domově. Častokrát opakoval, že kdyby našel správnou ženu, která by se o něj postarala, zůstal by tady. Doma už nic nezbylo. Ikče wičaša byli americkými vůdci nuceni pěstovat brambory a kukuřici. Co je to za život pro ty, kdo byli zvyklí lovit bizony?

Nyní byl Péřový muž mrtev. Musel zůstat, ačkoliv si žádnou ženu nenašel. A jeho nagi se již domů k předkům nikdy nevrátí. Útočící jelen cítil, jak mu zády projíždí prudký třas, a věděl, že musí vstát. Připravoval se na to a přitom přemýšlel, zda by Péřového muže dokázal najít. V Paříži navštívil spolu s ostatními velké pole plné kamenů, kam se bílí pochovávají do země. Kdyby se mu povedlo najít kámen Péřového muže, možná by mohl provést obřad tak, jak jej mnohokrát na Pevnosti prováděl wičaša wakan, a tím osvobodit přítelovu duši. Ta představa mu na okamžik pozvedla náladu, pak si ale uvědomil, kolik kamenů na tom poli bylo.

Útočící jelen se opřel o zeď, kroužil rameny a krčil kolena. Na to, aby cítil bolest v žebrech, byl příliš prochladlý. Dříve, po útěku z domu nemocných, zvažoval, že by plátno pevně obepínající hrudník odmotal, ale nakonec si to rozmyslel a teď byl za tu tenkou vrstvu vděčný. Ale kabát byl dobrý a silný a za okamžik mu bylo o poznání tepleji. Klopy si přitiskl k bradě a podíval se na žluté světlo linoucí se z otevřených bočních dvířek. Z vůně chleba byl slabý a věděl, že bude muset nějaký uzmout, jinak zůstane celý den o hladu.

Zrovna když vykročil ke dvířkám, uslyšel na dlažbě ulice klap klap klap koňských kopyt. Přitiskl se ke zdi a naslouchal, jak se to klap klap klap blíží. Pak toho koně uviděl. Povoz, který táhl, byl plný čehosi pod vyboulenou plachtou. Na kozlíku seděl s dýmkou mezi zuby muž zachumlaný do kabátu a v rukách svíral otěže. Útočící jelen sledoval, jak vůz mizí na konci uličky, a náhle ucítil cosi ostrého a odpudivého. Ten pach poznával. Pach moře.

Uvědomil si, že světla již přibylo natolik, že by jej kdokoliv na ulici mohl zahlédnout, a tak pomaloučku zamířil ke dvířkám. Zatajoval dech, ostražitý a nebojácný. Zpoza dvířek bleskově nahlédl dovnitř a uviděl ženu sklánějící se nad stolem. Válela těsto do podlouhlého tvaru. Stál u zdi a přemýšlel, co ještě zahlédl. Dvě velké černé pece ve zdi, dřez, druhý stůl, tři nebo čtyři dlouhé košíky. Pak uslyšel hlas, mužský hlas. Žena něco pronesla a ten hlas odpověděl, potom bylo ticho. Útočící jelen znovu nakoukl. A zaměřil se na košíky. Byly tři a byly plné podlouhlých bochníků. Ten chléb znal. V Buffalo Billově táboře v Bois de Boulogne občas s kamarády jedl ve velkém jídelním stanu a tam ten dlouhý chléb dostávali. Byl křupavý a současně měkký, a když na ně ráno čekala pežuta sapa, vždy si do ní ten chléb namáčeli.

Žena uvnitř byla středního věku a malého vzrůstu. Rukávy měla vykasané a paže silné a šlachovité. Vlasy měla vyčesané pod bílou čepičku a na sobě bílou zástěru. Ke dveřím stála otočená bokem a Útočící jelen věděl, že jakmile by se za ni pokusil proklouznout, hned by jej spatřila. Zvažoval, že by jen vběhl dovnitř, a kdyby to bylo nezbytné, odstrčil by ji a sebral jeden dlouhý chléb. Ale věděl, že vběhnout tam nedokáže, a již vůbec nedokáže utéct. Chytili by jej a odvedli zpátky do domu nemocných, nebo ještě hůře do železného domu, kde drží zlé lidi.

Právě když se Útočící jelen chystal k odchodu, mužův hlas se ozval z jiné místnosti. Slyšel tu ženu odpovídat a zněla podrážděně. Znovu nahlédl dovnitř a viděl, jak si otírá ruce do zástěry. A pro sebe si nadává a pak se svěšenými rameny odchází do přední části obchodu s prosklenými výlohami. Útočící jelen nemarnil čas. Vstoupil dovnitř a co nejrychleji se proplížil ke košíkům. Sebral dva dlouhé bochníky, nacpal si je pod kabát a tiše zmizel.

Chvatně zamířil na opačnou stranu, než ze které přišel, a dlažební kostky v uličce byly vlhké a špinavé. Pod vysokými domy byla tma a on si musel dávat pozor, kam šlape, ale chléb jej na prsou hřál. Očekával, že každou chvíli za sebou uslyší křik a běžící kroky. Utíkat by nezvládl, již teď jej žebra bolela tak, že jen zrychleně lapal po dechu.

Došel na konec uličky a vklouzl do výklenku, ve kterém dříve bývaly dveře, teď však byl zazděný. Ohlédl se. Nikdo tam nebyl. Chvíli stál, dokud dech nebyl opět téměř normální, potom se svezl zády po zdi a dosedl na paty. Sednout si nechtěl, protože vstát by mu trvalo příliš dlouho.

Sáhl do kabátu, ulomil kousek dlouhého chleba a hladově žvýkal. Byl teplý a dobrý a připomínal mu matčin chléb. Žena Ohýbá záda se naučila péct chleba v železných kamnech ve své malé chatrči. Když Útočící jelen a jeho dobrý kola Mnoho úderů zavítali k jeho rodičům na návštěvu, ten chléb jim upekla. Jedli jej s máslem a medem a byla k němu i pežuta sapa. Na kamnech byl vždy plný hrnec černé medicíny a oni ji pili z plechových hrnků s oušky. Pak připravila vařené maso, pokud nějaké měli, s dětelníky a bramborami. Ačkoliv měl ústa plná dobrého chleba, těšil se na maso. Spolu s Mnoha údery dokázali spořádat vše, co před ně matka postavila na stůl.

Útočící jelen si náhle vzpomněl na ten den, kdy do agentury Pine Ridge přišli Buffalo Billovi lidé, aby vybrali mladé Oglaly, kteří se vydají na cesty s představením Wild West, a přestal žvýkat tak hladově a nesoustředěně. S Mnoha údery byl zrovna na návštěvě u svých rodičů, když se otec, Zakrslý keř, mezi řečí zmínil, že mladí muži z vesnice se mají za tři spánky shromáždit, aby se těm lidem předvedli. Hluboce je to rozrušilo, protože tak se mohli dostat do země za velkou vodou. Byla to zaslíbená země na východě, odkud přišli bílí. Indiány nikdy dřív neviděli a budou s nimi jednat jako s velkými náčelníky. Před dvěma lety již hrstka mužů jinou zemi za vodou navštívila a viděla Babičku Anglii a jejího manžela. Tato Babička měla mnoho dětí v mnoha zemích. Říkalo se jí královna a její muž byl princ. Ten princ se při představení vezl v dostavníku a indiáni jej pronásledovali kolem dokola arény. Totéž si pak přáli všichni bílí náčelníci. Možná ve své zemi byli velkými náčelníky, ale chovali se jako malé děti, které se jen třesou na to, aby je pronásledovali indiáni. Jeden z indiánů, Rudá košile, si s těmi královskými náčelníky dokonce potřásl rukou. To on řekl Oglalům, že královna je Babička všech indiánů za medicínovou hranicí na severu. Řekl, že pro bílé je svět malý.

Když se Útočící jelen a Mnoho úderů tu novinu dozvěděli, odjeli do kopců, ale na Pevnost se nevrátili. Namísto toho se utábořili u jedné malé říčky a dva dny vše probírali. Druhého dne se rozpršelo, lehký a chladný jarní deštík, a tak z vrbového proutí postavili malý přístřešek, přes nějž přehodili koberečky z plachtoviny. Seděli u ohně a žvýkali sušené maso a osmažený chléb, který jim dala matka Útočícího jelena. Byli mladí a nikdy dříve svou zemi neopustili. Představa, že by mohli překročit velkou vodu, je děsila. Zakrslý keř jim řekl, že podle Rudé košile překročit vodu na velké ohnivé lodi trvá několik spánků. Někdy se voda hněvá a pohazuje lodí jako rozvodněná řeka větvičkou. Pak je všem zle a chtějí zemřít. Tak to řekl Rudá košile.

Proti té zlé vyhlídce stálo mnoho dobrého: Indiánům se dostávalo dobrého zacházení, měli dost jídla, viděli mnoho zajímavého, mohli se předvádět před tisícovkami lidí a vydělali si více peněz bílého muže, než dokázali utratit. Šéfové posílali spoustu peněz domů jejich rodičům.

Přesto Útočící jelen váhal. Pomyšlení na smrt na velké vodě jej děsilo. K čemu je taková cesta, když se z ní nevrátí domů?

Mnoho úderů měl však již života na Pevnosti plné zuby. Občas nebylo dost masa. Zimy byly v pustině vždy drsné. Začínal se cítit odříznutý od své rodiny na Větrném víru. Když za nimi přijel, cítil se stále víc jako cizinec, jako by patřil k jiné tlupě, tlupě z Pevnosti. „K čemu je život, jaký teď vedeme?“ zeptal se Útočícího jelena. „Co dobrého z něj vzejde? Jednoho dne budeme staří a nezbyde nám nic než vzpomínky na zlé zimy, nebudeme mít žádné maso a žádnou ženu. To nechci.“

Útočícího jelena ta slova překvapila. O tom, že by odešli z Pevnosti, spolu nikdy nehovořili. Byla pravda, že tytéž myšlenky napadaly i jeho, ale když navštívil rodiče a viděl, jak lidé v rezervaci žijí, rychle je zase odvrhl. „Ale pokud pojedeme a pokud se vrátíme, jak budeme žít? Co tady pro nás bude?“

Mnoho úderů se zadíval na své mokasíny, které schly u malého ohýnku. V panujícím tichu si Útočící jelen připadal moudrý, že nadnesl tak prozíravou otázku. Bylo mu ale líto, že podrývá přítelovo nadšení. Tehdy však Mnoho úderů vzhlédl a prohlásil: „Co když se nevrátíme?“ Na tváři měl široký úsměv.

Buffalo Billovi lidé nakonec Mnoho úderů k tomu, aby doprovodil hereckou společnost do země za vodou, nevybrali a to byl pro ně naprostý šok. Když jeho jméno nezaznělo, Útočící jelen a Mnoho úderů na sebe nevěřícně pohlédli. Účastnili se jezdeckých soutěží a oba byli dobří, nejlepší. Zatímco indiáni z rezervace jezdili jen za prací a pro zábavu, oni strávili na koňském hřbetě poctivých deset let. Měli ty nejrychlejší koně, a zatímco ostatní používali sedla vyrobená z ovčího rouna a kůže, oni jezdili bez sedel. Oba měli po těch letech, kdy byli živi jen z masa a dětelníků a někdy i z ničeho, štíhlá a pevná těla.

Lidé, kteří přicházeli na místo, kde se obvykle konalo powwow, aby se podívali na závody, je nadšeně oslavovali, ženy se smály a muži jásali. V tom, jak oba přátelé jezdili, byl jakýsi vzdor, jako by se bílými náčelníky nenechali zkrotit. O životě žitém postaru jako by hovořily i jejich ušpiněné, rozedrané jelenicové legíny a košile. Ostatní jezdci měli na sobě svůj nejlepší oděv, jelenicové košile pošité korálky a třásněmi, modré plstěné legíny, kalikové blůzy, někteří i velké čelenky. Měli pomalované tváře a koně a vlněná sedla a jezdili s hranou ledabylostí. Útočící jelen a Mnoho úderů se po sobě s úšklebkem ohlíželi.

Ale když zaznělo těch pětadvacet jmen, jméno Mnoha úderů mezi nimi chybělo, a tak se Útočící jelen rozhodl, že nepojede. Přítele přesvědčí, aby se spolu vrátili na Pevnost. Ať již tomu životu chybělo cokoliv, bylo to lepší než žít s lidmi z rezervace.

Oba přátelé opustili agenturu a několik následujících hodin jeli mlčky. Mnoho úderů se držel pár kroků vzadu a Útočící jelen se každou chvíli ohlížel, aby se ujistil, že tam stále je. Rmoutilo jej, když viděl, jak jeho kola jede se zády shrbenými a hlavou skloněnou, a přemýšlel nad tím, jak mizerně se cítí. Ale po nějaké době Útočící jelen náhle zaslechl, že kůň Mnoha úderů přešel do cvalu, a přítel s ním srovnal krok.

„Přemýšlel jsem, bratře,“ řekl Mnoho úderů se svým typickým úsměvem. „Musíš se vrátit a rozloučit se s matkou a otcem. Dlouho tě neuvidí a musí si na tebe uchovat vzpomínku.“

Útočící jelen se podíval na přítelův úsměv a cítil, jak mu čelist nevěřícně klesá.

„Až odjedeš za velkou vodu do země, odkud přichází slunce, budeš jim chybět.“

„Nikam nepojedu. Zrovna se vracím na Pevnost.“

Mnoho úderů si přítele chvíli prohlížel, úsměv zmizel a vystřídal jej výraz odevzdaného odhodlání. „Ne. Musíš jet s Buffalo Billem. Vybrali tě, a jestli nepojedeš, začneš pochybovat a poklesneš na mysli. Za jeden spánek nebo sedm spánků nebo za dva měsíce si budeš z celého srdce přát, abys býval jel. Budeš na Pevnosti, ale duchem budeš v daleké zemi. Už s tebou nebudu rád.“

„Budu duchem tady,“ bránil se Útočící jelen. Hněval se na přítele pro jeho domýšlivé přesvědčení, že jej tak dobře zná. Ryzák ztěžka oddechoval a na kopnutí do žeber vyrazil vpřed. Pak se dal do lehkého klusu, kterým vydržel běžet hodiny. Právě tímto tempem nesl Rychlý běžec Útočícího jelena pustinou k Pevnosti už mnohokrát.

Ale Mnoho úderů je dojel, uchopil uzdu z kroucené kůže hned za koňskou šíjí a otočil koni hlavu. Oba jezdci zastavili a podívali se na sebe. Útočící jelen se chystal říct něco, čeho později mohl litovat, ale Mnoho úderů zvedl ruku, aby jej umlčel.

Oba přátelé byli na pláni sami. Kolem nebylo nic, jenom vlnící se kopce a mokřady. Nebyly tady žádné stromy, žádné chatrče, žádná zvířata. Jen severně od nich kroužil osamocený jestřáb, pták velikosti tečky, kterou na okamžik zachytilo oko Útočícího jelena a která potom zmizela v modři oblohy.

„Já se na Pevnost nevrátím,“ prohlásil s pohledem odvráceným stranou Mnoho úderů tichým, ale rozhodným hlasem. „Dlouho jsem to rozvažoval. Už to tam pro mě není. Zpočátku to byla zábava, dlouho se mi líbilo být svobodný, dobře se bavit, ale loni v zimě, v měsíci sněžné slepoty, jsem vyjel na lov a uviděl jednoho ze starších — lovil pod jiným hřebenem, daleko ode mě. Byl oblečen do kojotích kůží, s vlčí čapkou na hlavě a šunka wakan pod ním byl vyzáblý a já jsem si pomyslel: To budu jednou i já. Můj bratr, Útočící jelen, bude ženatý, bude mít útulný domov a děti a já budu tady venku sám s jinými takovými v zimě hladovět a mrznout, v létě se toulat.“ Mnoho úderů se díval do zapadajícího slunce. Mhouřil oči před žlutou září, rty sevřené, jako by už řekl vše, co měl na srdci, a nyní čekal na odpověď.

Ale Útočící jelen nevěděl, co na to říct. Náhle o sobě zapochyboval. Mnoho úderů měl pravdu — ne v tom, že by se Útočící jelen oženil a jeho přítel zatím marnil život na Pevnosti, ale v tom, že posledních pár zim to již nebyla zábava. Oba přátelé věnovali čím dál více času tomu, jak naplnit břicho masem a přežít zimní období. Kdyby se teď vrátili, neviděli by se s příbuznými celou zimu. To nechtěl ani Útočící jelen.

„Pokud s Buffalo Billem odjedu, co budeš dělat ty?“

Mnoho úderů se rozzářil a na tvář se mu vrátil úsměv. „Najdu si ženu, usadím se. Na Větrném víru je spousta žen.“

„Ale co budeš dělat, až si najdeš ženu? Pěstovat brambory?“

Mnoho úderů se zasmál. „Možná. Možná nechám ženu, aby pěstovala brambory. Říká se, že wašičun nutí svou ženu sázet brambory. On pak při cestě do města zasadí něco jiného.“

Kůň Útočícího jelena začal být neklidný, střídavě se popásal a přešlapoval a hlasitě přitom frkal. Rychlý běžec se chtěl vrátit na Pevnost. Byly tam klisny.

„Je to tak nejlepší,“ řekl Mnoho úderů. „Uvidíš zemi, odkud pocházejí tihle bílí. Uvidíš mnoho skvělých věcí, vyděláš peníze, pobavíš se. Já, já ztloustnu na bramborách, a až se vrátíš, možná už budu mít winyan a spoustu dětí.“

„Budeš mi chybět. Budou mi chybět dobré časy s tebou, bratře a příteli.“

„Ty časy jsou už pryč, Útočící jelene. Musíme jít za svýma očima a vidět, co leží před námi. Dnes se vydáváme různými cestami a nejsme z toho šťastní. Až se vrátíš, věci budou jiné. Ale my ne. Již mnoho let jsme bratry, vyrostli jsme a stále jsme mladí. Před námi leží mnoho věcí, my však zůstaneme bratry navždy.“ Mnoho úderů se přiblížil, naklonil se a objal přítele. „Až jednou budeme staří tunkašilové, téhle chvíli se ještě zasmějeme.“

Útočící jelen stál ve výklenku a vzpomínal, jak se cítil, když jeho drahý přítel zamířil toho časně jarního dne k Větrnému víru. Skončilo tím devět zim bratrství a on cítil hlubokou prázdnotu, jako by si s sebou Mnoho úderů odvážel polovinu z něj samotného.

O dva dny později již mířil na Rychlém běžci v dlouhém zástupu jezdců a vozů k železné cestě ve městě Gordon v Nebrasce. Jeho rodiče jeli na voze, a zatímco mladíci vykládali vaky s šatstvem a výstrojí, Útočící jelen předal otěže Rychlého běžce otci. „Je tvůj.“

Na to Zakrslý keř vytáhl z vozu svinutou deku. Rozprostřel ji a zvedl kosticovou náprsenku. Útočící jelen ji poznal. Otec ji nosíval, ještě když byli Oglalové svobodní na pláních. Měl ji na sobě, když kradl koně Hadům a Vránám. Měl ji na sobě při obřadech. Měl ji na sobě, když bojoval s vojáky na Tučné trávě. A měl ji na sobě, když se Oglalové vzdali ve Fort Robinsonu.

Útočící jelen dojídal poslední sousto chleba a přitom vzpomínal, že tu deku držel na klíně při své první cestě vlakem v Americe. Měl svou jezevčí medicínu a chránila jej otcova náprsenka a cítil se připraven na to, co leželo před ním. Ale lehce jej sklíčil výraz v matčiných očích, když přihlížela, jak železný kůň a velké dřevěné vozy opouštějí nádraží. Ten pohled viděl již jako malý, před dvanácti zimami, kdy Oglalové přišli do Fort Robinsonu. Ale tehdy dodala Ženě Ohýbá záda sílu mírová píseň. Zatímco vlak vydal osamocený zvuk a začal nabírat rychlost, zpívala s jinými matkami a otci, bratry a sestrami a starými lidmi na nástupišti píseň statečných. Přesto nemohl její vyděšené oči pustit z hlavy. Byl posledním dítětem, které jí zůstalo. Modlil se k Wakan Tankovi, aby jej bezpečně přivedl domů a on mohl matku velebit po všechny zbývající dny jejího života.

Cestou vlakem z Omahy do velkého města New York přišel za Útočícím jelenem, jenž si z okna prohlížel novou zemi, Kamenný medvěd, indiánský vůdce, který překročil velkou vodu již dříve. Otcova náprsenka ležela Útočícímu jelenovi stále na klíně.

„Tvůj kola — Mnoho úderů,“ řekl Kamenný medvěd. „Měl by být s námi, Útočící jelene. Byl silný — a dovedl jezdit. Vedle vás ti kluci z rezervace vypadali jako nedochůdčata. Vyrostli jste na Pevnosti postaru.“ Rozhlédl se po mladých Oglalech rozsazených na dřevěných lavicích. „Budeme si s nimi muset vystačit. Ale nebereme naše nejlepší.“

„Proč bílí šéfové nevzali Mnoho úderů?“ Útočící jelen se na sedadle předklonil. „To on chtěl vidět druhou stranu velké vody.“

Kamenný medvěd se k němu naklonil. „Pro tyhle šéfy nebyl dost indiánský.“

Útočící jelen k němu vzhlédl s udiveným výrazem v očích.

„Tihle šéfové si myslí, že vědí, jak by měl indián vypadat. Měl by být vysoký a štíhlý. Měl by být hezky oblečený. Měl by upírat pohled do dálky a chovat se, jako by měl hlavu v oblacích. Tvůj přítel do téhle představy nezapadal.“

Útočící jelen vyhlédl z okna a spatřil velký bílý dům obklopený stromy. Na louce vedle něj se páslo stádo černobílých krav. Takové krávy nikdy dřív neviděl.

Mnoho úderů nebyl vysoký a štíhlý, byl malý a podsaditý a jeho obličej byl kulatý jako hanhepi wi, když stojí v úplňku na noční obloze. Útočící jelen měl přítele rád, protože se nechoval, jako by měl hlavu v oblacích. Na tváři měl vždy veselý úsměv, i když je zastihla sněhová bouře nebo byli na cestě po dva spánky bez jídla. Chtěl Kamenného medvěda požádat, aby svým bílým šéfům vyřídil, že Mnoho úderů je víc indián než všichni dohromady na téhle železné cestě, že ještě před dvěma spánky, kdy odjel do Větrného víru, žil starým lakotským způsobem života. Ale nepožádal. V tu chvíli Mnoha úderům ten nový život, který si vysnil, téměř záviděl. Tam na Pevnosti se pomyšlení na ženu a život v klidu a pohodlí zdálo nemožné. Útočící jelen cítil deku na klíně a pohlédl z okna na černobílé krávy. Jedna z nich se pokoušela naskočit na jinou, přestože obě měly vemena plná mléka.

Bylo již plné denní světlo a Útočící jelen začínal být příliš na očích. Chléb jej nasytil a myšlenky na domov jej do jisté míry utěšily. Svůj plán moc nepromýšlel, šlo jen o to dostat se co nejdál od domu nemocných. Přesto váhal, zda výklenek opustit. Toto město, tuto zemi neznal. Nyní už byl přesvědčen, že zde lakotsky nikdo nemluví. Kdyby však dokázal najít ty správné lidi, hnědý oblek a černý oblek, poslali by jej za Buffalo Billem. Až na ta žebra byl zdráv. O tom by se mohli přesvědčit na vlastní oči.

Útočící jelen rozlámal zbytek dlouhého chleba na čtyři kusy a ty si nacpal do kapes kabátu. Pak vstoupil do ulice.

Marseille bylo velké město a vonělo mořem, solí a zimou, kouřem a jídlem od kaštanů opékaných na otevřených ohništích na nárožích po zlatavé pommes frites v bistrech či medové cukrovinky v čajovnách. Široká ulice, po níž Útočící jelen kráčel, hlučela povozy a omnibusy, do kterých byli zapřaženi koně nebo voli, nebo kárami, které tlačili nebo táhli muži v modrých kabátech a kalhotách. Po krajích silnice chodili muži a ženy, muži nesli na ramenou velké koše, ženy menší koše na hlavách. Široké chodníky po obou stranách ulice byly plné lidí, kteří jako by přicházeli odevšad, kde byl nějaký otvor. Vynořili se, prošli kolem a zmizeli. Vynořili se noví. Někteří mířili za určitým cílem, jiní se jen tak potloukali, další se zastavovali a nahlíželi do výkladů. Někteří z nich byli zámožní, muži v tmavých oblecích a svrchnících a cylindrech, ženy v černých šatech s velkými zadky, v pelerínách a kloboucích s peřím a černými pavoučími sítěmi, které zčásti ukrývaly jejich obličeje. Před deštěm a sluncem se chránily deštníky či slunečníky. Jiní chodci byli chudí, oblečení v hrubých kabátech a plochých čepicích, jednoduchých dlouhých šatech s šátky a prostými čepci. Matky za sebou vláčely děti nebo je otcové nesli v náručí.

Před jakýmsi velkým výkladem Útočící jelen viděl postávat hlouček lidí. Rozmlouvali a gestikulovali a ukazovali si na skupinky malinkých figurek. Některé z nich představovaly zvířata — dobytek, ovce a prasata. Útočící jelen si vzpomněl na rodinu, která chovala prasata u cesty k Poraněnému kolenu. Pamatoval si na ni, protože nikdy předtím necítil tak pronikavý, kyselý zápach. Zdálo se, že se za ním táhne mnoho mil. Jiné figurky ve výloze patřily mužům a ženám a dětem oblečeným do kostýmů, jež Útočící jelen nikdy dřív neviděl. Některé měly světlou kůži, jiné tmavou. Jedna z těch tmavých měla hlavu ovázanou látkou, přes jedno oko černou klapku a v zubech nůž. Zuřivě se šklebila. Ostatní postavičky byly smutné, šťastné nebo bez výrazu.

Uprostřed výlohy stála skupinka figurek, které k těm ostatním jako by nepatřily a byly o dost větší. Tři muži s plnovousem v různých šatech stáli nebo klečeli. Jeden měl kolem hlavy vysoko omotanou látku. Útočící jelen tu postavu poznal. Během pobytu v Paříži viděl u paty holého železného stromu zvaného Eiffelova věž skutečné muže s takovými velkými klobouky. Přišli z nějaké země dál na východě, kde jezdili na dlouhokrkých zvířatech s velkými hrby, která poprvé viděl ve výběhu na Výstavě. Zdála se mu ošklivá, ale když se dotkl přežvykující tlamy jednoho z nich, překvapilo jej, jak je na dotek hebká a příjemná.