VATNIK SOUP

Copyright © KLEART, Pekka Kallioniemi, Morten Hammeken, 2024 Poprvé vydáno v roce 2024 pod názvem VATNIK SOUP. THE ULTIMATE GUIDE TO RUSSIAN DISINFORMATION nakladatelstvím KLEART

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Denis Molčanov

Předmluva © Otakar Foltýn

Grafická úprava knihy © Lotte Hammeken

ISBN: 978-80-7611-317-6

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Představte si, že vaší vlasti dějiny nadělily osud být menším sousedem autoritářské velmoci s imperiální chutí růst. Na začátku si dělá zálusk právě na vaše území obývané menšinou jazykově spřízněnou právě s populací agresivní velmoci.

Takže velmoc zahájí informační operace, jejichž cílem je na mezinárodním poli zdiskreditovat vaše právo na územní nedotknutelnost i suverenitu. Hlavní argument bude historicky překroucený, ovšem založený na faktu, že kdysi existovalo impérium, jehož jste byli součástí. Co na tom, že v jiných obdobích jste součástí impéria ani nebyli a rozhodně se do něj nechcete vracet. Velmoc všem ostatním, včetně příštích obětí agrese slíbí, že když ji nechají ukousnout kus vašeho území, tak „bude mír, a jestli nesouhlasíte, tak jste proti míru“.

Přímo ve vaší (zatím jen propagandou) napadané vlasti agresor podpoří a fakticky řídí místní politická hnutí lokálních kolaborantů. Nejdřív vznesou na první pohled legitimní jazykové a kulturní požadavky, ke kterým ovšem vzápětí přimíchají požadavky na tak širokou „autonomii“, že by to ve skutečnosti vedlo k odtržení. Morální a ekonomickou podporu místních separatistů velmoc následně „citlivě“ financováním, vyzbrojením a výcvikem ozbrojených (a tedy zcela nezákonných) separatistických bojůvek. Průběžně probíhají zpravodajské operace a akce speciálních sil nepřímo a následně přímo útočících na orgány a instituce napadeného státu. Strategie vyvrcholí „spontánním“ povstáním separatistů proti vlastnímu státu. Brání-li napadený svoji suverenitu, zesílí velmoc propagandu o ukrutně trpících civilistech jazykové menšiny včetně snímků jejich těl. Je úplně jedno, že část záznamů je falešných a u části mrtvých civilistů stačilo před fotografováním odstranit zbraně, ze kterých předtím stříleli na policisty vlastního státu. Velmoc průběžně opakuje narativ, že požadované území je to poslední, co bude chtít, a kdo s tím nesouhlasí, ten nechce mír. Následně už uniformovaná armáda velmoci s relativně malým úsilím

okupuje, co okupovat chtěla.

Připomíná vám to něco? Jistě, doufám, že si pamatujete ruskou agresi proti Ukrajině v roce 2014. Jenže já výše uvedené psal o Československu a okupaci Sudet v roce 1938. Není to podobný, je to stejný scénář. Učebnicově, krok za krokem.

K nástrojům užitým nacisty v r. 1938 ovšem moderní doba nabídla inovace, a především příležitosti, jak je zneužít. Tahle kniha detailně, poučeně a velmi čtivě ukazuje, jak kremelský režim coby třetí říše v barvě využívá k projekci své moci a vlivu jakýkoliv dostupný nástroj. Nemělo by to pro nás být překvapením, ovlivňování a agresivity z rukou kremelské říše jsme si v nedávné minulostí užili dost. Hned po druhé světové válce v nepříliš zakrytém řízení vnitřních záležitostí prostřednictvím komunistických kolaborantů a pak přímou vojenskou okupací v roce 1968. Ani odchod vojsk s rudou hvězdou neznamenal rezignaci Kremlu na ambici ovlivňovat směřování České republiky. Původně skryté, leč postupně gradující hybridní působení zpravodajských služeb Ruské federace vyústilo mimo jiné v brutální narušení suverenity ČR ve formě přímého útoku ve Vrběticích. Když se napadený diplomaticky ohradil, označil kremelský režim Českou republiku za nepřítele. Nepřítelem Ruska se tedy stanete tak, že se vám nelíbí, když ruští vojáci v aktivní službě zabíjejí vaše občany, případně nechcete, aby ruské tajné služby volně operovaly na vašem území. Jenže právě to vás ve správném mixu nástrojů může dostat do ruského vlivu, aniž musejí znovu přijet tanky.

Zvykli jsme si dívat se na válku jako na něco vlastně nám již navždy vzdáleného a nás míjejícího. Pakliže válka přesto někde probíhá, je to ve formě střetného boje mechanizované pěchoty podporované letectvem a dělostřelectvem ve víceméně ohraničeném prostoru zákopových linií. A hlavně je „daleko“. Když jsme si válku zúžili právě na tuhle jednoduchou představu, vytvořili jsme si i pohodlně ukolébavé přesvědčení, že jiné formy války či agresivní projekce vlivu se nás netýkají.

Nic nemůže být dál pravdě.

I když mezi válkou a mírem rýsuje právo a někdy i naše přání jasnou hranici, ve skutečnosti se tzv. hybridní hrozby přes takovou hranici přelévají v přímé závislosti na ochotě agresora ji zamlžit a vůli napadaného se bránit. Evropské země čelí kvůli agresivitě kremelského režimu nejhorší bezpečnostní krizi od konce studené války, která se aktuálně projevuje právě všemi ostatními formami agresivního chování, než právě onou formou přímého boje, v němž momentálně zadržují ruskou armádu Ukrajinci. Jejich úspěch (a tedy i bezpečnost Evropy) ovšem přímo závisí na vůli Evropy Ukrajinu podporovat tak, aby brutální průmyslovou válku vydržela.

I mimo kontext války na Ukrajině by byla Evropa ohrožena. Informační prostředí se totiž změnilo k horšímu natolik, že čelíme vzestupu autoritářství a extremismu i v kolébkách demokracie. Chcete příklad? Jakkoliv sociální (věcně správně virtuální) sítě nejsou původně výtvorem žádného z autoritativních režimů, je způsob jejich fungování požehnáním pro jakéhokoliv autoritáře. Aby mohly realizovat svůj obchodní model, tedy doručovat reklamu a těžit data, potřebují virtuální sítě maximalizovat čas udržení uživatele na své aplikaci. Algo ritmy k tomu užívají emoce, nejlépe emoce negativní. Prostředí sociálních sítí doslova otevřelo stavidla neshodě, vzteku, nenávisti, frustraci a strachu, který se z virtuálního prostředí přelil do reálného světa. K standardním nástrojům nepřátelské propagandy tak přibylo právě využívání charakteru samotného informačního prostředí. Algoritmické zesilování negativních emocí zeslabuje míru jak důvěry vůči institucím, tak běžné mezilidské důvěry. Dává větší prostor pro lidský mozek evolučně důležitějším negativním zprávám a v důsledku i lži, klepům, frustraci a nenávisti. Narušuje základní předpoklady fungování společnosti ve svobodném prostředí: dobrou vůli se dohodnout, zamezit extrémům a dlouhodobě generovat řešení prospěšná celku.

Máme-li mít budoucnost jako svobodní lidé, musíme nezbytně zkrotit sílu démonů vyvolávaných z nejtemnějších míst lidské duše autoritáři, kteří pochopili, že jim modernita nabízí další nástroje k získání moci nad vlastními občany a vlivu nad cizími populacemi.

plukovník Otakar Foltýn,

koordinátor strategické komunikace Úřadu vlády

PŘEDMLUVA AUTORA:

DOUŠEK VAŤÁCKÉHO VÝVARU

Dne 26. listopadu 1939 oznámila ruská tisková agentura TASS, že finské dělostřelectvo ve tři čtvrtě na čtyři odpoledne ostřelovalo sovětskou vesnici Majnila. Při útoku byli zabiti čtyři sovětští vojáci. Každému bylo navýsost jasné, že ostřelování provedly sovětské síly, šlo o typickou operaci pod falešnou vlajkou, záminku pro casus belli, čin ospravedlňující válku proti Finsku. Čtyři dny nato překročila Rudá armáda rusko-finskou hranici a zaútočila na Finsko, čímž začala takzvaná Zimní válka.

O čtyři měsíce později musela moje babička, v té době desetiletá, opustit svůj domov v malém městě Kuusamo na severovýchodní hranici. Vydala se na strastiplnou dvousetkilometrovou cestu na západ Finska v doprovodu dobytka, starých lidí a dětí, zkrátka všech, kdo byli příliš staří, nebo příliš malí na to, aby se zúčastnili odporu. V tom městě, které ustupující nacisté v roce 1944 téměř celé vypálili, jsem ostatně strávil prvních dvacet let svého života. Kuusamo dodnes sdílí hranici s Ruskou federací, naše rodina vlastní rybářskou chatu hned u hraničního pásma, pomezní sloupy můžete vidět na protějším břehu jezera.

O pětasedmdesát let později došlo k něčemu podobnému. Po ukrajinské Revoluci důstojnosti v roce 2014 přešly prokremelské demonstrace v Doněcké a Luhanské oblasti, hovorově v Donbase, v otevřené povstání – separatisté podporovaní a financovaní Ruskem se zmocnili budov místních úřadů a vyhlásili vznik dvou nových lidových republik, Doněcké (DLR) a Luhanské (LLR). Nové republiky požadovaly nezávislost na Ukrajině a žádaly Rusy o pomoc, Rusko současně napadlo a následně anektovalo Krymský poloostrov na jihu Ukrajiny. Poté ukrajinská armáda zahájila protiofenzívu proti separatistům, která přešla v zákopovou válku trvající až do ruské invaze na Ukrajinu v únoru 2022.

Jak v roce 1939, tak v roce 2014 došlo ke zneužití událostí takovým způsobem, aby vznikla záminka k vojenskému vpádu. V obou scénářích byla založena na lži, avšak zatímco v prvním šlo o plán tak průhledný, že nebylo těžké sovětské lhaní prokázat, případ druhý byl již mnohem propracovanější.

Pravda o tom, co se skutečně stalo v roce 2014, byla masivně zastřena účinnou hybridní válkou. Pro srovnání: sovětská operace z roku 1939 byla vcelku jednoduchá, šlo o zabití skupinky vlastních vojáků, jež ospravedlňovalo plošnou invazi Finska. O osm dekád později se strategie rozvinula v akci mnohem promyšlenější.

Když se Kremlu nepodařilo udržet u moci loutkového prezidenta Viktora Janukovyče, režim spustil proces anexí ukrajinských území k Ruské federaci, na něž dosadil nové, pečlivě vybrané, loajální představitele. To mělo vyvolat vykonstruované separatistické hnutí a pod záminkou „represe ruskojazyčného obyvatelstva“ ospravedlnit vojenskou pomoc a případné připojení východní Ukrajiny k Ruské federaci.

Události, které se odehrály v Donbase, byly pečlivě naplánovány a sledovaly podobný scénář.

Mohli bychom je dokonce přirovnat k divadelní hře se zkušeným režisérem, nevybíravými producenty, poslušnými herci, rozsáhlou propagací a marketingem. A co bylo nejdůležitější, ten spektákl začal přitahovat nadšené publikum. Do režisérského křesla usedl bývalý poradce Vladimira Putina Vladislav Surkov. Donbas se stal scénou, na níž se odvíjela jeho osobitá směs divadla a politiky, avšak celý námět vyšel na světlo až ve chvíli, kdy ukrajinští hackeři zveřejnili tisíce jeho e-mailů. Surkov měl zkušenosti s avantgardním divadlem a byl vynikající dramaturg.

Dobré divadelní představení potřebuje také mecenáše. Tento špíl podporoval ruský oligarcha a sponzor ruské pravoslavné církve Konstantin Malofejev, jenž do separatistického hnutí nasypal spoustu peněz, a kdykoli se hra odchýlila od scénáře, dokázal řídit herce přímo na jevišti.

Nesmíme zapomenout ani na casting. Mezi prvními se do show přihlásil žoldák Igor Girkin, mimochodem bývalý důstojník Federální bezpečnostní služby (FSB) a sériový vrah, jenž se asi nejvíce proslavil aktivním podílem na sestřelení malajsijského letadla MH17, při kterém zahynulo 298 civilistů, a dále velením separatistických a ruských sil v Donbase. V roce 2024 byl odsouzen ke čtyřem letům vězení za to, že obvinil Vladimira Putina z neschopnosti vyhrát válku na Ukrajině. Jeho hvězdným partnerem na scéně byl Denis Pušilin, neúspěšný ukrajinský politik, který se před obsazením do role vůdce Doněcké lidové republiky věnoval kdesi v Rusku finančním podvodům typu pyramida.

Celá show byla uvedena neotřelým způsobem: starý sovětský styl politické války zvaný aktivní opatření (orig. активные мероприятия; pozn. překl.) se spojil se světem sociálních sítí, aby dal vzniknout propagandistické online mašinérii.

Propagace a marketing celé té frašky byly mimořádně účinné, neboť využívaly sociálních sítí dosud nevídaným způsobem. Do této etapy se angažovala i jedna z nejkomplexnějších postav ruské politiky, Jevgenij Prigožin. Tato osoba odsouzená kdysi za loupeže, krádeže a podvody se sice přeorientovala na podnikání v oboru gastronomie, zároveň si však ponechala několik dalších aktivit, zvláště pak vedení společnosti Internet Research Agency (IRA), tedy farmy trollů nepřetržitě šířících prokremelské narativy na všech sociálních sítích. Prigožin také provozoval soukromou vojenskou firmu známou jako The Wagner Group. Obě společnosti, ač každá po svém, usilovaly o rozvrácení demokracie po celém světě, IRA byla velmi efektivně využita během prezidentských voleb v USA v roce 2016, při hlasování o brexitu v témže roce, stejně tak ale posloužila k podkopávání gruzínské a ukrajinské suverenity a šíření lží o situaci v Donbase. Prigožin a další vedoucí představitelé skupiny Wagner zahynuli v srpnu 2023, když se jejich letadlo zřítilo poblíž ruského Kuženkina. Obecně se má za to, že k havárii došlo na příkaz Vladimira Putina poté, co se Prigožin i se svou skupinou v červnu 2023 vzbouřil proti Kremlu.

Prigožinova IRA užívala propagandistickou metodu označovanou jako „stříkačka lží“ (angl. firehose of falsehood; pozn. překl.), tedy velkovýrobu propagandy šířené napříč všemi platformami zároveň, tak vzniká nepřetržitý tok prokremelských narativů postrádajících viditelnou ucelenost, bez užšího vztahu k objektivní skutečnosti.

Tato agentura zaměstnávala stovky online trollů pracujících v desetihodinových směnách, jejichž jediným úkolem bylo šířit kremelské narativy po internetu. Pokud jde o Ukrajinu, hlavními body bylo označovat ukrajinskou stranu za neonacisty a banderovce, propagovat názor, že obyvatelé Krymu se chtějí připojit k Ruské federaci a v Donbase se odtrhnout od Ukrajiny a založit nezávislé republiky. Vedle toho se na Západě šířila báchorka o tom, že ukrajinské protesty byly pučem financovaným USA a CIA.

Tato marketingová kampaň slavila úspěch, neustálé vystavování těmto smyšleným příběhům ovlivnilo myšlení lidí v Rusku, Evropě, a dokonce i na Ukrajině. Účinně se spojila s dalšími prvky hybridní války včetně ekonomických pobídek (korupce a úplatkářství), ovládnutí médií, praní informací, vytvoření ukrajinské páté kolony – neveřejné skupiny lidí, kteří se zevnitř snaží podkopat národní solidaritu.

Tak si Surkovova show získala mnoho nových diváků a byla to pestrá společnost. Najdeme mezi nimi hudebníky jako Rogera Waterse, komiky Russella Branda nebo Jimmyho Dorea, vysloužilé příslušníky americké armády jako Scotta Rittera a Douglase Macgregora, jejichž vojenské analýzy a předpovědi ve věci Rusko-ukrajinské války se nikdy nezakládaly na pravdě. Konečně, dostalo se i na členy amerického Kongresu, například George Santose z New Yorku, jenž si postavil kariéru na vytvoření vlastní „stříkačky lží“. Surkovův, potažmo kremelský narativ rozšiřovali falešní novináři, prodejní influenceři a další „užiteční idioti“, přímo posedlí nejrůznějšími spikleneckými teoriemi, a jejich lhaní trvá dodnes.

Tato kniha budiž reakcí na kremelské divadlo.

Doufejme, že po přečtení Vaťáckého vývaru bude čtenář schopen lépe pochopit, jak funguje kremelská propagandistická mašinérie na internetu, a rozpoznat její oblíbená témata. Kniha dále seznamuje s lidmi, kteří ony narativy šíří, počínaje influencery na sociálních sítích a významnými politiky konče. Náš titul odkazuje na známé téma na sociálních sítích Vatnik Soup. Slovem vatnik (vaťák) označuji každého, kdo sleduje nebo šíří kremelskou rétoriku. Odhalování a vyvracení těchto lží představuje rozsáhlý a časově náročný podnik, klamné verze událostí totiž přibývají každým dnem.

Na scéně se objevují noví a noví vaťáci a není jim konce. Ačkoli zde získáte určitý přehled o rozehrané hře, tato se bude odvíjet stále novými způsoby, tedy dokud bude v Kremlu u moci současný režim.

Její nejnovější vývoj můžete dále sledovat na www.vatniksoup.com.

Jednotlivé příběhy jsou docela stručné a dají se „zhltnout“ jako polévka. Můžete je číst od začátku do konce, nebo si v nich jen tak listovat a věnovat se pouze těm částem, které vás zajímají.

Kdykoli narazíte na ikonu polévkové misky na bočním okraji, znamená to, že se o daném tématu nebo osobnosti dočtete i jinde v knize. V závěru čtenář najde také vaťácký slovníček, jenž mu, doufejme, pomůže zorientovat se v některých specifických pojmech. Takže kdykoli uvidíte tohoto chlapíka , vysvětlení označeného termínu najdete vzadu v knize. Pokud jste již v obraze, nebo se vám nechce listovat, čtěte (jezte) jednoduše dál!

Každý z hlavních aktérů by pochopitelně vydal na samostatnou knihu a o mnohých z nich byly skutečně popsány již tuny papíru, náš text si neklade za cíl vypovědět celý příběh všech, kdo se podílejí na ruské dezinformační mašinérii, nýbrž poskytnout určitý přehled. Doufám, že se vám stane užitečným nástrojem ve službách pravdy.

K čemu skutečně došlo na Ukrajině od roku 2014? Proč Rusko v únoru 2022 zahájilo její plošnou invazi? Jakým způsobem pracuje ruská propagandistická mašinérie, aby překroutila realitu? To jsou některé z palčivých otázek naší doby a není snadné na ně odpovědět.

Věřím, že až si tuto knihu přečtete, začnete mít aspoň trochu jasno.

Před druhým vydáním této knihy zjišťuji, že má slova z počátku roku 2024 platí i na začátku roku 2025. Hodně se toho od té doby událo: na Ukrajině už tři roky zuří válka v plném rozsahu a nic nenasvědčuje tomu, že by měla přestat. Mnozí z těch, o nichž se píše v této knize, stojí nyní v čele Spojených států, největší supervelmoci na světě.

Nově jmenované Trumpově administrativě se klaní i vlastníci všech největších platforem sociálních sítí. Poslední zábrany, jež do jisté míry chránily utlačované a slabé, jsou nyní zcela odstraněny. Vstupujeme do postfaktické éry sociálních sítí, do éry Divokého západu, kde emoce často převládají nad pravdou, kde už nedokážeme rozlišit skutečnou lidskou interakci od chatbotů s umělou inteligencí a kde platformy vyvíjejí minimální úsilí k tomu, aby udržely pod kontrolou manipulace a vlivové operace ze zahraničí. V takovém prostředí mají největší šanci zvítězit ti, kdo disponují nejsilnějším hlasem a nejvíce penězi.

To je důvod, proč je odhalování zlovolných aktérů ještě důležitější než kdy jindy. Doufejme, že tato kniha bude určitým příspěvkem k výzvám, kterým dnes čelíme, kdykoli se připojíme k internetu.

Pekka Kallioniemi

KAPITOLA 1

NEŽ PŮJDETE NA INTERNET

SOCIÁLNÍ SÍTĚ – STRUČNÝ ÚVOD

Tento oddíl je určen těm, kdo nemají velké zkušenosti se sociálními platformami jako X/Twitter, Instagram či Facebook. Pokud již víte, jak pracují, můžete tuto část přeskočit.

Sociální sítě se staly nedílnou součástí našeho každodenního života tím, že ovlivňují způsob, jakým komunikujeme, sdílíme informace a interagujeme s ostatními online. Sociální platformy slouží ve své podstatě jako virtuální prostor, kde se uživatelé mohou kontaktovat, sdílet obsah a komunikovat.

Profily a kontakty: Cesta k sociálním sítím začíná tím, že si člověk na platformách typu Facebook, X/Twitter nebo Instagram vytvoří uživatelský profil, který lze následně upravovat, jak uzná uživatel za vhodné. To mimo jiné znamená, že může zůstat poměrně anonymní, nebo naopak poskytne osobní informace, profilové obrázky či nasdílí své zájmy. Uživatelé se mohou spojit s ostatními zasíláním žádostí o přátelství, sledováním profilu či vstupem do skupin na základě společných zájmů nebo příslušnosti. Platformy dále doporučují různé profily a/nebo skupiny, které by mohly uživatele zajímat, a chtěl by je proto sledovat.

Sdílení obsahu: Středobodem sociálních sítí je sdílení obsahu. Uživatelé mohou ve svých profilech či skupinách, kterých jsou členy, zveřejňovat texty, fotografie, videa, odkazy a další typy obsahu – od updatů či úvah po články, memy, videa. Sdílení obsahu umožňuje uživatelům projevovat se, sdílet zážitky a udržovat kontakt se svým publikem.

Zapojení a interakce: Jakmile uživatel nasdílí nějaký obsah, ostatní na něj mohou reagovat tím, že jej například olajkují, okomentují nebo nasdílejí svým vlastním sledujícím. Tato interakce pomáhá zvýšit dosah sdíleného obsahu, podporuje diskuse a kontakty mezi uživateli.

Platformy sociálních sítí přímo těží ze zapojení uživatelů, takže je všelijak podporují, tak aby se v komunitě podíleli ještě aktivněji.

Uživatelská rozhraní jsou navržena tak, aby nás „zaháčkovala“ a udržela na platformě co nejdéle. Někteří behaviorální vědci dokonce přirovnávají „sdílení“ a „lajky“ k mechanismům působícím v hazardním průmyslu, podporujícím různé psychické tužby a způsobujícím u uživatelů silnou závislost.¹

Algoritmy a personalizace: Platformy sociálních sítí používají algoritmy k úpravě a personalizaci obsahu, který se zobrazuje uživatelům v jejich kanálech. Tyto algoritmy analyzují chování uživatelů, jejich zájmy a předchozí interakce tak, aby prezentovaly obsah, který každému uživateli osobně přijde relevantní a zajímavý. Tato personalizace zajišťuje, že se uživatelům zobrazuje obsah, který odpovídá jejich preferencím a zájmům. Platforma sociálních médií je zajímavá pouze do té míry, do jaké jsou výkonné její algoritmy – největší giganti v této oblasti nashromáždili za léta provozu obrovské množství dat na úkor svých uživatelů, jinými slovy, jejich algoritmy velmi dobře předvídají to, jaký typ obsahu si uživatelé žádají, což je mimochodem důvod, proč se staly tak návykovými. Sociální sítě nám v současné době nabízejí neomezené množství poutavého a zábavného obsahu.

Stručně řečeno, platformy sociálních médií poskytují interaktivní a zábavné prostředí, ve kterém se uživatelé mohou spojovat, sdílet obsah, navazovat kontakty s ostatními, zároveň ale mohou způsobovat závislost, zejména u mladších uživatelů, a jak se čtenář brzy dozví, jsou také velmi náchylné k manipulaci zvenčí.

Společnost se mění k horšímu i kvůli jevu, kterému se obecně říká postfaktická politická strategie². Tento termín označuje takový politický prostor, v němž se rozlišování mezi tím, co je pravda, a co lež, stalo téměř irelevantním. Tímto způsobem se rodí politická kultura, ve které diskutující namísto faktů apelují na emoce publika.

To, že politici lidem lžou, samozřejmě není nic nového, dokonce by se dalo říci, že na tom celá politika stojí. Co se však změnilo, je skutečnost, že jsme se v určitém okamžiku přestali zajímat o věcné opodstatnění tvrzení a raději se zaměřujeme na to, jaké pocity to v nás vyvolává.

Mluvíme-li o postpravdivé politické strategii, typickým příkladem budiž americké prezidentské volby v roce 2016 a referendum o brexitu z téhož roku. Rok 2016 byl také rokem, kdy byl výraz „post fakt“ (angl. post-truth; pozn. překl.) přidán do Oxfordského slovníku. Tento termín je úzce spjat se sociálními sítěmi, jež umožňují rychlé a velkoplošné šíření propagandy a dezinformací. Právě tuto funkci si Kreml přisvojil jako zbraň pro své „stříkání lží“ (str. 72).

Navzdory tomu, jak současně tento výraz zní, postfaktická společnost existuje v Sovětském svazu po celé dekády. Zhruba v polovině 80. let 20. století již nebylo možné vystopovat žádné viditelné pouto mezi propagandou sovětského vedení a každodenním životem obyčejných lidí. V té době se Sovětský svaz vyvinul ve společnost, kde nikdo ničemu nevěřil. Slovy uznávaného filmaře Adama Curtise: „Sovětský svaz se stal společností, kde všichni věděli, že to, co říká věrchuška, se nezakládá na pravdě, protože na vlastní oči sledovali rozpad sovětského ekonomického systému.“³

Sovětský systém nutil každého „hrát a předstírat, že je to skutečné, protože si nikdo nedokázal představit nějakou jinou možnost“. Rusové, a předtím Sověti, mají pro tuto veřejnou lež dokonce slovo: враньё (vraňo; pozn. překl.). Tento termín pochází z dob kruté mongolské nadvlády, kdy se násilí a lež staly prostředky k přežití.

Novinářka a spisovatelka Elena Gorochová ho definuje takto: „Někdo vám lže, vy víte, že lže, on ví, že vy to víte, a přesto lže dál, zatímco vy předstíráte, že mu věříte.“ Vraňo je druh taktické lži, která nadále utváří ruskou dezinformační strategii, nikoho tedy nepřekvapí, že ji Kreml užívá i během Rusko-ukrajinské války.

Ať už jde o počty ruských obětí, narativy kolem otravy Sergeje a Julie Skripalových či Alexeje Navalného, spiklenecké teorie o ukrajinských nacistech řídících potají vládu (str. 106) nebo tajných laboratořích na výrobu biologických zbraní na Ukrajině (str. 29), je každému jasné, že to jsou lži, pouze někteří předstírají opak. V Rusku má pravda odstíny šedi, zatímco západní pojetí tíhne spíše k uvažování černobílému – něco je buď pravda, nebo lež.

Kreml těchto odstínů šedi využívá proti svým západním protivníkům, když k šíření online propagandy provádí „stříkání lží“. Zde je třeba poznamenat, že také bezpečnostní služby USA mají svůj vlastní systém polopravd, zvaný perception management (ovládání celkového dojmu; pozn. překl.), kterážto strategie se zaměřuje na vytváření „žádoucí reality“ tím, že některá fakta zdůrazní, zatímco jiná vynechá. Jako příklad uveďme postup Reaganovy vlády proti Muammaru Kaddáfímu v polovině 80. let či Bushovy administrativy proti Saddámu Husajnovi v roce 2003. S pomocí ovládání dojmů dokázaly americké úřady vytvářet dramatické příběhy, které upoutaly pozornost lidí, jakkoli měly často jen pramálo společného se skutečností.

V červnu 2015 zahájil Donald Trump prezidentskou kampaň, jež ve Spojených státech posunula politickou strategii postfaktu na zcela novou úroveň. Trump se při ní bez mrknutí vyhýbal pravdě, avšak sklony k patologickému lhaní lze u něj vypozorovat dávno předtím, než vstoupil do politiky, k samým začátkům v realitním byznysu v 70. letech. V tomto smyslu byl pro Rusko ideálním kandidátem, kterého mohlo podpořit, neboť byl samým ztělesněním konceptu vraňo.

Novinářka Susan Mulcahyová, jež se magnátovi věnovala již před jeho vstupem do politiky, v jednom rozhovoru prohlásila, že „devadesát procent z toho, co říká, jsou naprosté kecy“⁴, a zajímavé je, že sám Trump poznamenal, že s tímto výrokem „stoprocentně souhlasí“. Dokonce i výkonná viceprezidentka Trump Organisation Barbara Resová později sdělila, že „po určité době už mu nikdo nevěří ani slovo“⁵.

Po nástupu do funkce se jeho lhaní stalo záležitostí tak běžnou, že si Washington Post založil zvláštní oddělení pro kontrolu faktů: do ledna 2021, tedy během čtyř let ve funkci, zalhal Trump více než třicettisíckrát⁶, což představuje přibližně jednadvacet lží denně.

V této tendenci pokračoval i po prezidentských volbách v roce 2020, kdy se se svojí partou snažil zvrátit výsledky voleb. Někteří novináři a akademici nazvali tuto strategii technikou „velké lži“ – termín, který zavedl Adolf Hitler v Mein Kampf pro situaci, kdy je lež tak veliká, že se ji nikdo neodváží zpochybnit. Přestože se v USA jednalo o poněkud novou strategii, v Rusku a předtím v Sovětském svazu byla v užití celá desetiletí.

Jak ukázali Rusové, a konečně i Trump, sociální sítě jsou mocným nástrojem pro šíření těchto taktických lží. Jak navíc dokázali Vosoughi a spol. ve studii z roku 2018, falešné zprávy se šíří šestkrát rychleji než pravdivé⁷, navíc ze svého průzkumu vyloučili použití automatických botů, jež zmíněnou efektivitu ještě zrychlují. Společnosti působící v oblasti sociálních sítí byly za tento jev kritizovány, platformy jako Facebook či Instagram skutečně spustily vlastní služby pro ověřování faktů, jejich opatření se však ukázala jako nedostačující.

Sociální platformy se s dezinformacemi a falešnými zprávami vypořádávají každá po svém. Například společnost X/Twitter, ve vlastnictví Elona Muska, zaujala poněkud jiný postoj než ostatní velcí hráči (Meta, Bytedance). Musk vyzval k „vyváženějšímu“ přístupu, jejž někteří nazývají „trh s myšlenkami“ (marketplace of ideas; pozn. překl.), postavenému na principu, že ve svobodné a transparentní veřejné diskusi vyjde pravda nakonec vždy najevo. Výsledkem tohoto „vyvažování“ je zatím jen obrovský nárůst falešných účtů⁸, obnovení aktivity prominentních neonacistů a dalších účtů s extrémistickými názory, a na straně druhé odchod zasloužilých médií, jako jsou NPR či PBS.

Teorie politického postfaktu je zhoubný nádor ohrožující samotnou strukturu společnosti, a sice taktickým využitím dezinformací k dosažení politických cílů. Někteří ji, na počátku roku 2024, dokonce označují za největší hrozbu globální stability⁹. Jelikož metastázuje prostřednictvím sociálních sítí, je třeba se začít léčit tím, že si uvědomíme, co se doopravdy děje. šíření dezinformací ze strany Tím se zabývá i následující část ka- Ruska. pitoly, která se dopodrobna věnuje Nejprve krátce o konspiračních nejčastěji používaným metodám teoriích .

Pojem „konspirační teorie“ dnes zabírá celou škálu významů. Zatímco některé z těchto teorií mají reálný základ, jiné jsou zcela odtržené od reality a často doprovázené antisemitismem toho nejhrubšího zrna.

Obrázek: Abbie Richards

KONSPIRAČNÍ TEORIE

Konspirační teorie vysvětlují události jako tajné akce organizované mocnými, převážně neveřejnými skupinami lidí, jsou často politické povahy a opírají se o nedostatečnost důkazů. Je důležité si uvědomit, že spiknutí se v našich společnostech vyskytují od počátku lidstva. Tajné plánování je prostě součástí lidské přirozenosti a může mít i docela neškodné účely. Slovo „konspirace“ pochází z latiny a znamená doslova „dýchat společně“ (con spirare). Když byl Julius Caesar v roce 44 př. n. l. zavražděn skupinou římských senátorů, bylo jeho usmrcení i pečlivé plánování spiklenců něčím velmi reálným, nikoli teorií. Mnoho dalších spikleneckých teorií se v průběhu dějin ukázalo opodstatněnými: Volkswagen skutečně tajil pravdu o emisích svých dieselových motorů¹⁰, CIA opravdu zosnovala spiknutí s cílem zabít kubánského vůdce Fidela Castra…

Ačkoli jsou spiknutí a konspirační teorie velmi reálným jevem, mnoho jiných teorií, které jsou s tímto pojmem v současnosti spojovány, je zcela odtrženo od reality. Z konspirační teorie se stal pojem zastřešující jak šílená tvrzení o tom, že Země je plochá nebo že ještěři na sebe berou lidskou podobu, tak i fundovanější hypotézy o zinscenovaných sebevraždách či operacích pod falešnou vlajkou . Výraz se tím pádem stává nepřehledným a těžko uchopitelným.

Douglas a Sutton v roce 2011 dospěli k závěru, že víra v konspirační teorie často souvisí s nižšími analytickými schopnostmi, nízkou inteligencí, paranoiou a machiavelismem¹¹ . Stasielowiczova metaanalýza z roku 2022 tento závěr podporuje¹² a dodává, že zastánci spikleneckých teorií často důvěřují pseudovědám, projevují narcistické sklony, silné náboženské/duchovní přesvědčení a relativně nízké kognitivní schopnosti. Douglas a kol. (2017) dále uvádějí, že konspirační teorie silně souvisejí s pocitem úzkosti a dojmem, že člověka někdo připravuje o ty či ony výsady.

Například studie van Prooijena, Douglase a De Inocencia z roku 2018 prokazuje souvislosti mezi zastánci konspiračních teorií a jevem zvaným apofenie neboli iluzorní vnímání vzorců¹³, tedy sklony některých jedinců nacházet souvislosti mezi věcmi nesouvisejícími. Zatímco valná většina lidí hledá vzorce, které mohou vysvětlit svět, jenž je obklopuje, lidé trpící apofenií musejí z nějakého důvodu překročit hranice přijatých norem a pátrat po vysvětlujících vzorcích jinde, pokud možno všude. Dnes již běžným příkladem takového chování je neúnavné pátrání po šifře 666 či snahy o rozluštění QAnon kódů a dalších kryptických zpráv. Jiní kognitivní vědci zase považují konspirační teorie za nepatologické, za prostý projev naší přirozené touhy po klepech.

Virálně se šířící konspirační teo rie mohou mít velmi vážné následky. Například v Jihoafrické republice vedlo popírání AIDS na základě takových hypotéz k více než tři sta tisícům úmrtí na toto onemocnění¹⁴, zatímco hnutí QAnon bylo jedním z hybatelů útoku na americký Kapitol v lednu 2021. Konspirační teorie na téma geneticky modifikovaných potravin měly obrovský dopad v zemích jako Zambie, kde tři miliony lidí musely čelit vážnému nedostatku potravin poté, co vláda odmítla pomoc obsahující takové potraviny.¹⁵ Také krajně pravicoví teroristé jako Anders Breivik či Timothy McVeigh byli silně ovlivněni konspiračními teoriemi, které se dříve šířily v komunitách na samém okraji společnosti, podomácku vytvářenými ziny nejrůznějších nerdů, fanoušků všeho možného, prvními chat-roomy či komunikačními platformami, avšak až internet – a zejména sociální sítě – je vtáhl do hlavního proudu. Algoritmy sociálních sítí dávají přednost tomu, aby uživatel zůstal připojen a aktivně se zapojoval, jeho bezpečnost je podružná, proto poskytují konspiračním teoriím dobře utajený prostor, tzv. rabbit holes , schopný udržet uživatele na své platformě. Tyto tendence posilují trollí farmy a státní aktéři ze zahraničí, kteří se snaží zpolarizovat společnost a agitovat náležitým směrem.

Průzkum veřejného mínění, jejž v roce 2022 provedla agentura NPR/Ipsos, například ukázal, že 17 % obyvatel Spojených Států věří v existenci QAnon , zatímco ohromujících 37 % si „nebylo jisto“, zda má skutečný podklad.¹⁶ Podobná čísla vycházejí v případech masové střelby na veřejnosti, kde má 12 % populace za to, že se jedná o hoax, zatímco 27 % váhá, a hypotézy o fingovaném přistání na Měsíci zabírají na 8 %, respektive pochybujících 20 % obyvatelstva.

Michael Barkun, který tuto problematiku zkoumá dlouhodobě, rozdělil konspirační teorie do tří různých kategorií: konspirace o událostech, jako byl atentát na Kennedyho nebo 11. září 2001, systémové konspirace o zednářích či Světovém ekonomickém fóru řídícím celý svět a superkonspirace typu QAnon, teorie Davida Ickeho o Synu Bohohlavy nebo teorie zakladatele scientologie L. Rona Hubbarda o mimozemském Lordu Xenuovi, jenž vládne světu.

Při debatách s konspiračními teoretiky narazíte záhy na problém: jejich úvahy nelze nijak vyvrátit a jsou vyztuženy argumenty, které jsou rovněž nepravdivé, následkem čehož jsou jak důkazy proti, tak nedostatek takových důkazů interpretovány jako důkaz potvrzující jejich teo rii. Úspěšné propagandistické a dezinformační kampaně se podepsaly také na tom, že se snižuje důvěra v mainstreamová média i stát, konspirační teoretici o nich mluví často s pohrdáním a prohlašují je za součást establishmentu.

Konspirační teorie jsou dnes mnohem mocnějším a nebezpečnějším nástrojem, protože se rychlostí blesku šíří volně po internetu. Tak se čistě americká konspirace QAnon rozletěla do všech koutů světa a získala své sektářské stoupence v Japonsku, Finsku, Rusku, Austrálii nebo Brazílii. Ruský stát má na šíření tohoto chaosu nesmírný zájem, proto se podílí na posilování konspiračních teorií v rámci své globální dezinformační kampaně.

Od začátku ruské invaze se v ruských státních médiích hojně šíří nepravdivá tvrzení o výrobě biologických zbraní na Ukrajině. V tomto smyslu se často opakuje smyšlenka, že biologické laboratoře jsou tajně financovány Spojenými státy, které využívají Ukrajinu jako základnu pro vývoj biologických zbraní, a to dále podporuje příběh o tom, že Ukrajina je ve skutečnosti řízena zvenčí. Ačkoli byla tato teorie široce vyvrácena, na sociálních sítích se jí dále velmi daří.

Obrázek z Russia Channel One

PŘÍPADOVÁ STUDIE: BIOLOGICKÉ ZBRANĚ NA UKRAJINĚ

Ruská státní agentura TASS zveřejnila počátkem března 2022 kuriózní informaci: Na Ukrajině se vyrábějí biologické zbraně.17 Z tohoto tvrzení se záhy vyvinula konspirační teorie šířící se kanály QAnon a Convoy , která do spiknutí zahrnula vládu Spojených států, NATO i syna prezidenta Joea Bidena, Huntera Bidena. Pak se věci jaksi… zvrtly.

Ruské ministerstvo obrany obvinilo Ukrajinu, že cvičí ptáky, aby šířili „smrtící, geneticky modifikované patogeny“, které postihují pouze etnické Rusy, stalo se tak ústy ruského generálmajora Igora Konašenkova. Později téhož roku se podařilo zkazku o biologických zbraních ještě vylepšit, když ruský zástupce při OSN Vasilij Nebenza prohlásil, že Ukrajina je schopna „rozptylovat komáry nakažené nebezpečnými viry“.¹⁸ Touto teorií se poté inspirovali mnozí ultrapravicoví dezinformátoři na internetu, kteří narativ o „biolaboratořích“ ještě zdokonalili..

PĚT ZPŮSOBŮ, JAK ZVEŘEJNIT ONLINE DEZINFORMACI

K posilnění jakéhokoli tématu přispívá i to, že příběh podpoří několik typů médií. Jednoduchým příkladem budiž novinářská zpráva doprovázená obrazovou přílohou. Některé druhy obsahu lze vytvořit velmi snadno, zatímco jiné vyžadují rozsáhlé znalosti, od editace videa po vysoce sofistikované algoritmy umělé inteligence.

Krátký text – příspěvek na Facebooku, Instagramu, tweet bez dalšího kontextu, často úryvky z projevů vytržené z kontextu nebo vy ložené lži. Falešné tweety lze vyt vářet s pomocí různých online generátorů. Poté co Elon Musk zavedl na Twitteru znaménko ověřené identity, dochází k zneužití tohoto zdánlivého ujištění formou falešných a parodických účtů zveřejňujících hloupé i méně hloupé tweety a k vytváření dezinformací.¹⁹

Úprava zvuku patří také k velmi jednoduchým postupům, jež lze provádět bezplatnými aplikacemi, např. Audacity. Zvukovou stopu však považuji pro dezinformace za nejslabší médium, neboť jejich cílová skupina často nevykazuje dostatečnou pozornost k tomu, aby poslouchala dlouhé rozhovory bez doprovodných obrázků.

Falešné zprávy jsou hlavním pilířem dezinformační scény již od nultých let. Blogy jako Infowars, Gateway Pundit, Natural News a The Grayzone jsou tzv. dezinformačními „superšiřiteli“ a často výchozím bodem úspěšné dezinformační kampaně. Tito superšiřitelé často halí své sloupky či názory do hávu zpravodajství, po zveřejnění se falešné zprávy šíří dál prostřednictvím trollích farem a užitečných idiotů, celý proces tak působí velmi uceleně.

Fotografie mohou působit buď jako samostatný šiřitel dezinformací, či jako podpora krátkého textu či falešné zprávy. Upravit je lze velmi jednoduchými postupy, např. převrácením obrazu, tak aby vypadal jinak, nebo metodami mnohem složitějšími, jako je vkládání detailů, hákových křížů nebo nacistických vlajek do obrázku. Dokazování podvrhů se ukazuje jako značně neúčinné, protože kolují i několik let poté, co bylo prokázáno, že jsou falešné. Další běžnou taktikou je jednoduchá změna rámce – ruské nacisty lze snadno označit za příslušníky ukrajinské armády. Tímto způsobem se často užívají fotografie vojáků z Ukrajiny či Sýrie z let 2014–2016, které se však nově nasdílejí s jinými daty a místy.²⁰

Falešná videa mohou být mimořádně silným dezinformačním nástrojem. Studie z roku 2021 odhalila, že téměř 60 % dotazovaných považuje zhlédnuté falešné video za skutečné a 80 % by ho sdílelo se svými vrstevníky na sociálních sítích.²¹ Na počátku Rusko-ukrajinské války nebylo mnoho informací z bojišť, takže došlo k opakovaným pokusům o výrobu falešných videí, v březnu a dubnu 2022 se na internetu například objevila videa převzatá z videoher.

V budoucnu bude tento druh videí ještě umocněn rozvojem technologie deepfake, díky níž lze tváře vystupujících aktérů nahradit jinými. Aktuálním příkladem této infantilní praktiky budiž falešné video, v němž Zelenskyj vyzývá své krajany, aby se vzdali. Ruský projekt Doppelganger (str. 53) využívá falešná videa velmi efektivně.

HISTORIE RUSKÉ INFORMAČNÍ VÁLKY

Dezinformace jsou zbraní, kterou ruský stát uchovává ve svém arzenálu již přes sto let. V roce 1881 založil car Alexandr III. tajnou policii, jež se později proslavila pod názvem Ochrana. Ta byla původně zřízena k boji proti levicovým revolučním aktivitám a dalším silám ohrožujícím carskou moc, avšak nový bezpečnostní aparát si začal postupně žít vlastním životem. Panuje všeobecné přesvědčení, že právě Ochrana vytvořila v roce 1903 Protokoly sion ských mudrců, popisující široké židovské spiknutí s cílem ovládnout celý svět, a další antisemitské padělky použité v procesu s Menachemem Bejlisem (1913). Jejich cílem bylo poštvat obyvatelstvo proti „cizácké hrozbě“ a zároveň zmírnit tlak na monarchii. Po Říjnové revoluci v roce 1917 byla Ochrana rozpuštěna a nahrazena ČEKou, již později nahradila řada jiných tajných služeb, od Stalinova NKVD po KGB, která vznikla v roce 1954, tedy poté, co se stal obětí čistek i sám Lavrentij Berija, šéf tajné policie a Stalinův osobní sadista.

Dnes se jednotlivé složky ruské tajné policie jmenují FSB, GRU a SVR. Jejich hlavní poslání však zůstává stejné: chránit stát před skutečnými i domnělými nepřáteli jakýmikoliv prostředky. Ruská vláda si dodnes připomíná vznik ČEKy 20. prosince, kterému se neoficiálně říkadlo Den ČEKy, dokud ho prezident Jelcin v roce 1995 nepřejmenoval na Den pracovníků bezpečnostních služeb. I přes změnu názvu se předmět svátku nemění – pocta tajnému aparátu ruského státu a jeho zakladateli Felixi Dzeržinskému, jenž osobně dohlížel na zabíjení a mučení tisíců lidí. Jeho socha se koneckonců vypínala nad náměstím Lubjanka, před nechvalně proslulým sídlem KGB, jež v letech 1926–1990 dokonce neslo jeho jméno. V roce 1991 byla socha odstraněna, název zrušen, samotná budova KGB (a tajné aktivity v ní) zůstaly ovšem nedotčeny. V prosinci 2023 pak byl odhalen nový Dzeržinského památník, tentokrát umístěný před centrálu Služby vnější rozvědky (SVR).

V roce 1985 jsme se od Jurije Bezmenova, přeběhlíka z KGB, dozvěděli, že ideologická subverze neboli aktivní opatření (orig. активные мероприятия; pozn. překl.) spočívá v nepokryté manipulaci veřejného mínění. Dále uvedl, že ruská aktivní opatření lze rozdělit do čtyř fází: demoralizace, destabilizace, krize, a konečně normalizace. Operace této informační války se odvíjejí podle následných obecných postupů:

1) Zasévání strachu

2) Podněcování nedůvěry

3) Nabídka záchrany

AKTIVNÍ OPATŘENÍ V AKCI: COVID-19

Na začátku pandemie prosazovala ruská dezinformační kampaň narativ, že COVID je vysoce smrtelný a že obyvatelstvo nemá a nemůže v této věci věřit svým vládám.²² Stejný názor se později rozšířil i o očkování. Rusko nakonec nabídlo „záchranu“ prostřednictvím své vlastní vakcíny Sputnik V. V tomto případě se ale propaganda velkolepě vymstila – když se nemoc rozšířila Ruskem, velké množství Rusů se z těch samých důvodů očkování vyhýbalo. V Litvě zas většina úmrtí na COVID-19 postihla rusky mluvící obyvatelstvo, které se stalo obětí ruské dezinformace.

V dnešním informačním věku přenesly ruské tajné služby tato aktivní opatření do digitálního světa, ve kterém se všichni pohybujeme.

OD GOEBBELSE NA UKRAJINU

Také novodobí nástupci Ochrany a KGB jsou průkopníky v šíření propagandy a dezinformací, tentokrát ovšem online. Tato kapitola se podrobněji věnuje současnému stavu věcí, přestože je důležité si neustále připomínat, že v podstatě žádný z těchto konceptů nový není. Na dnešní ruské dezinformační kampaně lze naopak nahlížet jako na poslední inovace v rámci řemesla zdokonalovaného po staletí.

Ruské informační operace jsou v současnosti nejlépe patrné právě ve válce na Ukrajině, kterou kremelští propagandisté často líčí svému západnímu publiku jako plýtvání jeho penězi. Důraz na vysokou míru korupce na Ukrajině rovněž vychází z tradic sovětské éry, označování ukrajinské vlády jako „kyjevského režimu“ zase implikuje, že jde o zkorumpovanou, chamtivou bandu válečných štváčů.

Je třeba poznamenat, že informační operace jsou často koncipovány dlouhodobě, s cíli zasazenými daleko do budoucnosti. Výše zmíněný Bezmenov například uvádí, že většina operací se odehrává v časovém rozpětí zhruba 25 let. Tato strategie navazuje nejen na doktrínu z dob KGB, tedy zasévat strach, podněcovat nedůvěru a nabízet spásu, ale má i hlubší historické kořeny. Jeden z nejznámějších propagandistů moderní doby Joseph Goebbels stanovil zásady úspěšné propagandy, které kremelští propagandisté dodnes využívají:

• vyhýbejte se abstraktním myšlenkám – apelujte na emoce

• neustále opakujte pouze několik myšlenek, používejte stereo typní fráze

• ukazujte pouze jednu stranu sporu

• neustále       kritizujte       své oponenty

• vyberte si jednoho zvláštního nepřítele, kterého budete obzvlášť očerňovat

METODA 60 NA 40

pagandistickou techniku, při níž informační prostředek mísí pravdivé příběhy (60 %) s výmysly (40 %), jejím cílem je vyvolat zmatek. Stejnou strategii používal také Joseph Goebbels za svého působení ve funkci ministra propagandy nacistického Německa, kdy pravdivé zprávy ze světa mísil s přehnanými příběhy o německých úspěších na bojišti. Metoda 60/40 umožňuje propagandistickým médiím získat u čtenářů sympatie a takto vyvolaných předsudků použít u cílového publika.

Ruské dezinformace často využívají klamné „metody 60 na 40“. Jde o pro

Poslední z goebbelsovských zásad – vybrat si jednoho zvláštního „nepřítele“ coby cíl očerňovací kampaně – se naplno projevila na Ukrajině, kde je tímto objektem „kyjevský režim“ a jeho ozbrojené síly, jež jsou podle Kremlu „infiltrovány neonacisty“ a představují tak dvojí hrozbu jak pro Rusy, tak pro samotné Ukrajince.

Další Goebbelsovou zásadou je vyhýbat se abstraktním myšlenkám a místo toho apelovat na emoce. To, jak uvidíme v kapitole druhé, je jasně pozorovatelné při zkoumání falešných narativů typu tajných laboratoří na výrobu biologických zbraní na Ukrajině, ukrajinských neonacistů, zástupné války NATO či smyšlené genocidy ruských menšin ve východní Ukrajině. To vše jsou hmatatelná, jednoduchá témata živící se na emocích jako strach a hněv, která lze snadno posílit prostřednictvím propagandy.

K tomu dochází souběžně s další Goebbelsovou zásadou: neustále opakovat pouze několik myšlenek. Při pohledu na model kremelské propagandy o Ukrajině jasně vidíme, že se svědomitě uplatňují i poslední dva Goebbelsovy principy – ukazovat pouze jednu stranu sporu a neustále kritizovat své oponenty.

Asi nejúspěšnějšími příklady aktivních opatření z poslední doby jsou prezidentské volby v USA v roce 2016 a referendum o brexitu. Tyto operace byly spuštěny téměř deset let před samotnými událostmi a samy o sobě obsahovaly širokou škálu dalších dílčích operací: od hackerských akcí a masového šíření dezinformací a propagandy online (hack-and-leak ; pozn. překl.) po financování opozičních nevládních organizací či podkopávání důvěry v úřady, novináře a oficiální instituce. Ke kremelským online operacím bylo intenzivně využito trollích farem a manipulací se sociálními sítěmi firmami, jako je Agentura pro výzkum internetu Jevgenije Prigožina (str. 426), které se v této kapitole budeme ještě věnovat.

Přestože Prigožin zpočátku jakékoli zapojení popíral, a dokonce žaloval ty, kdo něco takového naznačovali, v listopadu 2022 obrátil: „Ano, vměšovali jsme se (do amerických voleb), vměšujeme se a budeme se vměšovat i nadále. [...] děláme to po našem, tak jak to umíme.“²³

Z tohoto pohledu byl Donald Trump (str. 167) pro Kreml ideálním kandidátem – nejenže měl rozsáhlé obchodní vazby na Rusko, ale i svou volební kampaň modeloval podle ruského dezinformačního modelu, tzv. stříkačky lží (str. 72) Trump podle výzkumu Washington Post pronesl během svého prezidentství více než třicet tisíc nepravdivých nebo zavádějících prohlášení.²⁴ Dopad Trumpovy proputinovské politiky je stále patrný v USA, kde skupiny typu QAnon , konspirační teoretici jako Marjorie Taylor Greeneová (str. 272) či podvodníci na sociálních sítích jako Jackson Hinkle (str. 217) dále šíří ruské narativy. V tomto kontextu je třeba vnímat i nedávný rozhovor Tuckera Carlsona (str. 400) s Vladimirem Putinem.

INFORMAČNÍ OPERACE V ZEMÍCH GLOBÁLNÍHO JIHU

Když už o tom všechno víme, uvědomili, že západní publikum měli bychom tomu umět i čelit, je vůči jejich vyprávěnkám odolne? To není tak jednoduché. Kre- nější, a začali se zaměřovat i na melští propagandisté si dávno nové oblasti globálního Jihu.

Russia Today (RT) se stala jed ním z nejsledovanějších zdrojů zpráv o Rusko-ukrajinské válce v Latinské Americe. V Africe se zase zapojila do spolupráce s kamerunským televizním kanálem Afrique Média a vzápětí se na afrických sociálních sítích rozšířilo animované video, v němž wagnerovští žoldáci porážejí „francouzské zombie nájezdníky“.

V Mali zase můžete každý večer poslouchat zprávy na Sputnik Afrique. Uniklé dokumenty amerických zpravodajských služeb odhalily, že Rusko plánuje propagandistickou kampaň s cílem „přeorientovat“ africké veřejné mínění ve svůj prospěch, čemuž na Západě téměř nikdo nevěnuje pozornost. Pokračující ruská destabilizace zemí v oblasti Sahelu v poslední době způsobila rostoucí počet převratů či pokusů o ně na celém kontinentě. Mezi nejpůsobivější patří státní převrat v Nigeru v červenci 2023, když armáda převzala kontrolu nad vládou pod záminkou, že se chce osvobodit od posledních zbytků francouzského kolonialismu, aby jej později nahradila ruskou kontrolou. Podobný scénář se odehrál v Burkině Faso, Guineji, Mali a Čadu, bývalých francouzských koloniích.

Odpoutání se od starých koloniálních impérií by samo o sobě neměl být problém, jenže zde šlo pouze o to, že jednoho potentáta nahradil jednoduše jiný. Je třeba mít na paměti, že všechny tyto vzpoury podněcoval Kreml a jeho agenti, například Wagnerova PMC (soukromá vojenská společnost) , navíc s děsivým dopadem především na místní obyvatelstvo – v Mali čelí ruští žoldnéři obvinění z poprav a znásilňování civilistů²⁵, ve Středoafrické republice upevňovali svoji moc mimo jiné prostřednictvím krvavých masakrů, jaký se odehrál například ve vesnici Aïgbado v lednu 2022.²⁶

Jiné pokusy o převrat takový úspěch neměly. V srpnu 2023 prokremelské účty na sociálních sítích patřící Sarah Bilsové (str. 356) a Simeonu Bojkovi propagovaly v Ghaně lehce úsměvné „Shromáždění za svobodu Západní Afriky“. Tito vaťáci kromě příslibu velkého množství jídla a oblečení chtěli své místní kontakty také zásobit „stovkami ruských vlajek“. Skupina dále plánovala spálit na místě francouzskou trikoloru, tančit s ruskými zástavami a v případě potřeby

Virální video s „francouzskými zombie nájezdníky“

Zdroj: Atlantic Council

RUSKÉ OPERACE NA BLÍZKÉM VÝCHODĚ

„si to rozdat s policií i armádou“. Nakonec se dostavily pouze dvě desítky lidí, které ghanské úřady pozatýkaly, zato vaťáci vydělali peníze na úkor svých afrických pěšáků a o nic jiného se nezajímali. Probíhající vlna převratů v Africe budiž připomenutím, že ruské vlivové operace se v žádném případě neomezují pouze na Západ, ale mají i své neokoloniální ambice po celém africkém kontinentu.

V průběhu nedávné historie se Rusko, potažmo Sovětský svaz, zúčastnilo mnoha válečných konfliktů na Blízkém východě, a i dnes zasahuje ruská dezinformační kampaň hluboko do politického dění v regionu. Zatímco země jako Írán mu zbraněmi pomáhají v genocidní válce na Ukrajině, Kreml se v regionu angažuje přímo a politicky, a jak už to v případě ruského působení bývá, se zničujícími důsledky pro místní obyvatelstvo.

Rusko rovněž koketuje s místními militantními skupinami, včetně Hamásu a Hizballáhu , s vůdci Hamásu jednalo dokonce opakovaně. Tato palestinská skupina na oplátku vyslala delegace na vysoké úrovni na setkání s ruskými představiteli. Dne 7. října 2023 spustil Hamás teroristickou operaci proti Izraeli, při níž vraždil civilisty či je bral jako rukojmí, za cíl si vzali například hudební festival, na kterém zmasakrovali více než 260 převážně velmi mladých osob. Rusko nad tím „vyjád řilo znepokojení“, teroristický útok ovšem neodsoudilo, důvod je prostý: Rusko nepovažuje Hamás za teroristickou organizaci, ale za užitečný nástroj k prodloužení svého vlivu.

Vztah Ruska k Hizballáhu je na tom podobně. Stejně jako Alžír sko, Čína, Kuba, Írán, Venezuela či Severní Korea odmítlo označit Hizballáh za teroristickou organizaci, nazývá ho naopak „legitimní společensko-politickou silou“.²⁷ Rusko a Hizballáh totiž bojovaly po boku Asadových vojsk v Sýrii. V roce 2018 spojily síly při pašování ropy, tak aby se vyhnuly ekonomickým sankcím uvaleným na al-Asadův režim. Hizballáh se připojil k Hamásu v jeho boji proti Izraeli, když již 9. října 2023 zveřejnil „propagační“ video, v němž vyhlašuje válku izraelským obranným silám.

Kdo má ke všem těmto zemím a organizacím velmi blízko, je ovšem Írán. Podle amerických odhadů platí Hizballáhu kolem 700 milionů dolarů ročně.²⁸ Hizb alláh je také spojován s pašováním cigaret a drog, zatímco Hamás získává od Íránu především zbraně a výcvik. Dobře informovaní představitelé zpravodajských služeb potvrdili, že Írán Hamásu pomohl s výrobou čtyř tisíc z devatenácti tisíc raket a bezpilotních letounů, které byly od 7. října 2024 odpáleny na Izrael.

Také íránsko-ruské vztahy sahají daleko do minulosti. Sovětský svaz byl prvním státem, který v roce 1979 uznal Íránskou islámskou republiku. V roce 1989 uzavřel Írán se SSSR dohodu o dodávkách zbraní, vzájemné úzké vztahy byly udržovány i po rozpadu Sovětského svazu. V květnu 2007 byl Írán přizván ke vstupu do Ruskem řízené Organizace Smlouvy o kolektivní bezpečnosti (mezinárodní zkratka CSTO, Collective Security Treaty Organization, pozn. překl.) , k čemuž se ale nakonec neodhodlal. Putin v roce 2015 zrušil zákaz prodeje zbraní do Íránu a vzápětí tam Rusko dodalo několik raketových systémů S-300. Obě země se rovněž dohodly na dalším zbrojním obchodu v hodnotě deseti miliard dolarů, zahrnujícím vrtulníky, letadla a dělostřelecké systémy.

V roce 2022 navštívila Írán ruská delegace, aby si prohlédla tamější továrnu na drony. Írán zpočátku jakýkoli prodej dronů bagatelizoval s tím, že nebude Rusku dodávat žádné zbraně, naopak vyzval Rusko i Ukrajinu, aby usilovaly o mírové řešení. V září 2022 však ukrajinská armáda oznámila, že začíná čelit útokům íránských sebevražedných dronů řízených Rusy. V říjnu 2022 Írán souhlasil, že Rusku poskytne další rakety a drony, a v průběhu roku 2023 několik na sobě nezávislých médií odhalilo, že Írán pomáhá s budováním továrny na výrobu útočných dronů na hranicích s Ruskem.²⁹ Operace hack-and-leak namířené proti íránské společnosti Sahara Thunder následně odhalily, že drony Shahed-136, které Rusko ve velkém zakoupilo, měly velmi tučnou cenovku: za jednu jednotku Rusko zaplatilo 23 milionů rublů, tedy zhruba 375 tisíc dolarů, za části objednávek se navíc prý platilo i zlatem. Vedle vojenských cílů byly tyto bezpilotní letouny nemilosrdně použity i proti civilním cílům, což způsobilo smrt a zkázu po celé Ukrajině. Přestože má Rusko zcela jasnou agendu a zjevně podporuje jednu stranu ekonomicky i vojensky, nadále se prezentuje jako prostředník ve válce mezi Izraelem a Hamásem a zároveň tohoto konfliktu využívá k propagandě o tom, jak moc si na Ukrajině přeje mír, jenže Západ mu v této snaze brání. Rusko aktivně destabilizuje situaci na Blízkém východě, spolupracuje s Hizballáhem v Sýrii a jen v roce 2023 se hned několikrát setkalo s vůdci Hamásu.

Po teroristických útocích na Izrael 7. října se na internetu začala virálně šířit stará videa ze Sýrie, Palestiny a dalších zemí, přestože s válkou nijak nesouvisela. Další příklad toho, jak američtí trollové z kultu MAGA (Make America Great Again neboli Udělejme Ameriku znovu skvělou; pozn. překl.) a dalších přidružených hnutí využívají dezinformace ohledně Blízkého východu k prosazování vlastní agendy. Jak už to bývá, tito trollové po odeznění počáteční vlny zájmu přecházejí bez sebemenších výčitek svědomí k dalším lžím.

Pokud na tuto skupinou narazíte na internetu, neujde vám, že se za každou cenu snaží spojit situaci v Izraeli s válkou na Ukrajině, viz například naprosto nepodložené tvrzení, že zbraně určené pro Ukrajinu byly prodány Hamásu.³⁰ Když tato prohlášení ověří Community Notes , už to nemá reálný dopad. Aktivity zmíněných účtů jsou pak posíleny ruskými trollími farmami. Konečným cílem je však omezení humani tární a vojenské pomoci Ukrajině a následné odvedení pozornosti od Rusko-ukrajinské války. Rusko tak nadále zůstává destabilizující silou na globálním Jihu i na Blízkém východě, která všude šíří štěpení a nesvár a zároveň podporuje své vlastní spojence.

Rusko má sice silné vazby na mnoho zemí v regionu Blízkého východu a Afriky (MENA), nejpevnější a nejviditelnější se jeví ty se syrským diktátorem Bašárem Asadem, který se mezi léty 2011–24 držel u moci především díky ruské podpoře. Když se ho po arabském jaru pokusili Syřané svrhnout, ztratil v kontrolu nad 74 % syrského území (září 2015), jenže pak zasáhlo Rusko. Prostřednictvím cílených leteckých úderů na islamistické povstalce i syrskou opozici zvrátila ruská armáda a její žoldnéři sit uaci ve prospěch Asada, jehož moc i přesto zůstávala slabá. Tato intervence však stála Asada hodně, neboť Rusko si v zemi nejen zřídilo stálé vojenské základny, ale hodlalo profitovat i z případné obnovy země.

Jedním z klíčových strategických bodů pro Kreml byla bývalá sovětská námořní základna ve městě Tartus. Tento středomořský přístav byl pro Sovětský svaz zásadním zařízením v regionu, po jeho rozpadu se z něj ale stal pouze překladový terminál. Jakmile se Asad během syrské revoluce v roce 2012 dostal pod tlak, Kreml jednoduše využil příležitosti znovu si v regionu vybudovat opěrný bod.

Rusko se také nechvalně proslavilo svojí brutální taktikou vůči civilistům a civilním cílům, jako jsou nemocnice. Pro někoho mohou být děsivé záběry zničených zdravotnických objektů na Ukrajině novinkou, ne však pro syrský lid, který podobná zvěrstva zažíval na vlastní kůži po více než dekádu. Mnozí z ruských velitelů, kteří se dopouštějí válečných zločinů na Ukrajině, si umazali boty krví nejprve v Sýrii, včetně Sergeje Surovikina (str. 370), velitele Západního vojenského okruhu Romana Berdnikova a velitele VDV Andreje Suchoveckého, zabitého v prvních dnech bojů při neúspěšném pokusu o dobytí letiště Hostomel na předměstí Kyjeva. Ruská armáda právě v Sýrii zdokonalila svoji nelidskou taktiku „dvojúderu“, kdy jsou rakety vypuštěny několikrát v krátkém intervalu a na stejný cíl, tak aby rozsévaly smrt a zranění mezi záchranáři, kteří přispěchají na místo. Ačkoli dvojúder není výhradně ruským fenoménem ani se neomezuje jen na operace v Sýrii, toto hrubé porušení Ženevské úmluvy zde bylo uplatňováno tak často, že je třeba na něj pohlížet spíše jako na součást vojenské doktríny než na nechtěné vedlejší škody na civilním obyvatelstvu. Syrské organizace na ochranu lidských práv, například Syrské centrum pro spravedlnost a odpovědnost, zdokumentovaly systémové používání této taktiky k terorizování obyvatelstva a prvních respondentů, jako jsou Bílé přilby , které byly trvalým cílem těchto dvojúderů.³¹ Ve městě Dúmá bylo při jednom zdokumentovaném případu z 19. března 2018 zabito 15 lidí, zatímco jiná letecká kampaň v Homsu zabila „celé rodiny a vesnice proměnila v trosky“. Až budete číst o ruských úderech na civilní infrastrukturu na Ukrajině, nemocnice, domovy důchodců či školy, mějte na paměti, že se jedná o úmysl – nikoliv chybu – ruské armády.

Navzdory desetileté kampani teroru a ponižování se Ruskem podporovaný režim nakonec zhroutil, a to během velké ofenzivy opozičních sil v prosinci 2024. Jen několik dní před pádem režimu Scott Ritter (str. 359), vaťák a odsouzený sexuální delikvent známý svými špatnými prognózami, prohlásil, že povstání bude rozdrceno, jakmile si ho ruské letectvo „vezme skutečně na mušku“. Když ale začaly povstalecké síly postupovat na syrské hlavní město Damašek, Bašár Asad uprchl ze země se staženým ocasem. Jeho cílem byla Moskva, kde si stačil vytvořit fond pro případ nouze – 250 milionů letecky přepravených dolarů.³² Byl to poslední výsměch syrskému lidu, který dynastie Asadů půl století mučila, okrádala a zabíjela.

Svržení syrského diktátora bylo též připomínkou slábnoucího vlivu Ruska po celém světě. Po porážce svého nejbližšího regionálního spojence v Sýrii začalo přesouvat vojenské zdroje do svého opěrného bodu v Libyi, kde podporuje válečného vůdce Chalífu Hiftera. Tento krok vzá pětí odsoudil libyjský premiér Abdul Hamíd Dabaiba, jenž vyjádřil obavy, že Rusko chce z Libye učinit „mezinárodní bojiště“.³³

Ačkoli Kreml sype další peníze do své třaskavé války na Ukrajině, jeho schopnost prosadit svoji vojenskou sílu v jiných částech světa ochabuje. Někteří dokonce označili Asadův pád za „popření ruských nároků garantovat stabilitu spřáteleným režimům“.³⁴

To ovšem neznamená, že by se Kreml vzdal svých agresivních plánů na Blízkém východě či ve zbytku světa. Rusko vede válku definovanou často jako hybridní, volí rafinovanější – ač neméně nebezpečnou – kampaň v naději, že nekonvenčním, celosvětovým bojem dosáhne toho, co jeho slábnoucí konvenční vojenské schopnosti nezvládly ani na Ukrajině.

V samém srdci Moskvy stojí nechvalně proslulá Lubjanka. Tato žlutá budova, původně pojišťovna z roku 1898, zůstává od Říjnové revoluce v roce 1918 sídlem ruské tajné policie a klíčovou centrálou ruských dezinformací a dalších „aktivních opatření“. V jejím novobarokním komplexu se v dobách Sovětského svazu nacházelo také rozsáhlé vězení, kde byly zadržovány, mučeny a zabíjeny tisíce disidentů, špionů a odpůrců režimu.

Zdroj: Kle-art

ČTYŘI PILÍŘE RUSKÝCH DEZINFORMACÍ

Kdo delší dobu studuje prokremelské narativy, nemůže si nevšimnout určitého vzorce. Většina šířící se propagandy a dezinformací se točí kolem čtyř pilířů stojících v základech kremelského pohledu na svět.

Prvním pilířem je historický revizionismus. Ruská vláda ráda překrucuje historické příběhy tak, aby vyzněly v její prospěch. Nejpatrnější je to u událostí druhé světové války.

Ruští historici systematicky zapomínají na pakt Molotov–Ribben trop z roku 1939, a Vladimír Putin dokonce uvedl zcela novou verzi příběhu, která chce přepsat události vedoucí k válce, včetně sovětského podílu na ní. Ta mluví jen o hrdinech, kteří porazili zlé nacisty, a má pro druhou světovou válku i vlastní název: Velká vlastenecká válka.

Ruské učebnice dějepisu také obvykle upouštějí od gulagů a Holodomoru a protlačují tyto historické pomlky i do nově obsazených oblastí. V rámci ukrajinské okupace vynakládá ruský stát obrovské částky na to, aby ruští učitelé ve školách podávali Ukrajincům pouze tuto verzi dějin.

Druhým pilířem je postavení Ruska jako věčné oběti. Při konfrontaci s ruskou propagandou záhy pochopíte, že ruský stát nikdy není na vině a nedělá nikdy chyby, zejména mluvíme-li o carovi, dnes tedy Vladimiru Putinovi.

Pokud Rusko napadne jinou zemi, je tato země vykreslena jako utlačující svoji ruskou menšinu, a naopak, pokud Západ pomáhá Ukrajině nebo nařídí sankce proti ruským kleptokratům, vede de facto válku proti Rusku, neboť je „rusofobní“. Z „rusofobie“ je od roku 2014 obviňován každý, kdo kritizuje ruské kroky, zejména jeho imperialistickou politiku. Tento zástupný termín se často používá nejen v Rusku, ale i u jeho blízkých spojenců, například v Srbsku.

Mapka BAREVNÝCH revolucí

Gruzie: Růžová revoluce

Ukrajina: Oranžová revoluce

Kyrgyzstán: Tulipánová revoluce

Bělorusko: Džínová revoluce

Egypt: Lotosová revoluce

Třetím pilířem je dekadence Západu. Ruská propaganda ho s oblibou líčí jako důsledek odklonu od tradičních hodnot: rodiny, náboženství a monokultury. Je to starý námět sahající přinejmenším do 19. století, který se stále hojně využívá. Ironií je, že ruský náboženský vůdce, patriarcha Kirill (str. 322), je ve skutečnosti sám bývalý agent KGB nebo že ruská rozvodovost patří k nejvyšším na světě³⁵, Rusko též vévodí statistickým žebříčkům výskytu AIDS³⁶, úmrtí následkem alkoholismu či užívání drog.

Čtvrtým pilířem je příběh o tom, jak USA prostřednictvím CIA platí revoluce po celém světě. Jde o komplexní téma šířené spíše intelektuály a politicky aktivními jedinci. Jakmile se někde na světě objeví demokratické hnutí a není v geopolitickém zájmu Ruska, můžete si být jisti, že se co nevidět objeví tvrzení, že je financováno USA. Termínem „barevná revoluce“ se v této souvislosti pejorativně označuje demokratický aktivismus po celém světě, nutně řízený loutkovodiči z USA. Kremelské narativy často obviňují občanskou společnost a lidskoprávní organizace, například Bílé přilby v Sýrii, ze zkorumpovanosti³⁷. Nařčení ze spolupráce s imperialisty totiž automaticky zbavuje svéprávnosti a nezávislosti. Stejným způsobem, tedy zahraničním financováním, je obviněn každý, kdo dokazuje jakoukoli trestnou činnost Ruska. Příkladem budiž The Grayzone (str. 284), který z financování ze strany CIA pravidelně osočuje skupinu investigativních novinářů Bellingcat, neboť chce zdiskreditovat jakoukoli medializaci a veřejné vyšetřování.

RUSKÝ SVĚT

Koncept Ruského světa (Русский мир; pozn. překl.) je základní složkou ruské kultury a zahrnuje jak jisté tradice, tak způsob, jakým se chová k jiným kulturám. Stručný přehled ruských dějin pomůže vysvětlit, jak tento koncept vznikl.

Nejprve je třeba si uvědomit, že něco jako jednotné Rusko neexistuje. Tento státní útvar byl v průběhu věků ovlivňován a utvářen mnoha kulturami a vůdčími osobnostmi, jejichž vliv se navzájem překrýval a utvářel zemi s různou intenzitou.

Jádrem prvního konceptu ruské totožnosti je myšlenka slovanství. Právě ona definuje „ruskou duši“ a vztahuje se k období, v němž se zrodil ruský jazyk a národ jako celek. V rámci slovanského Ruska vznikla též myšlenka, že všichni Slované tvoří jeden národ a úlohou Ruska je držet tento slovanský svět pohromadě.

Druhé Rusko vzniklo spolu s byzantskou Rusí. Po pádu Konstantinopole v roce 1453, kdy byla Východořímská říše definitivně obsazena říší Osmanskou, se Rusko začalo považovat za dědice antického Říma, jehož tradice a kultura se pouze přesunuly do Moskvy, která se stala „třetím a věčným Římem“ a zároveň náboženským srdcem celého pravoslaví.

Tak ruskou civilizací počaly hýbat tři důležité faktory: náboženství, konzervatismus a myšlenka nezpochybnitelné autority. Autorita ruských vládců se spojením moci náboženské a světské legitimovala coby božský mandát, jejž nelze zpochybnit.

Třetím vlivem bylo Rusko mongolské. Ve 13. století byl stát známý jako Kyjevská Rus napaden mongolskými nájezdníky, otřesnou krutost tohoto období ostatně naznačuje i fakt, že mnoho ruských výrazů pro mučení či korupci je právě mongolského původu.

Mongolská krutovláda byla v jádru autoritářskou diktaturou a jediným způsobem, jak za ní přežít a prosperovat, bylo lhát, podvádět a drtit nepřátele. Za tu dobu Mongolové kulturně i etnicky splynuli s ruským obyvatelstvem a jsou dodnes součástí ruské společnosti.

Čtvrtým rozhodujícím obdobím bylo Rusko v době zmatků (Смута/Smuta; pozn. překl.), jež trvalo od roku 1598 do roku 1613 a charakterizují jej neustálý boj o trůn, hladomor, kterému padla za oběť až třetina obyvatelstva, a vpád Polsko-litevské unie. Národ se zmítal v chaosu, dokud se k moci nedostal Michal z rodu Romanovců a nenastolil vládu železné ruky. Snad kvůli tomu zůstává mnoho Rusů přesvědčeno, že jakákoli diktatura je lepší než chaos. Dynastie Romanovců vládla v Rusku až do Únorové revoluce v roce 1917.

Pátým konceptem budiž Rusko evropské. Ten leží v počátcích niterného, společensko-filozofického sporu o to, zda má být Rusko součástí Západu, či nikoliv, rozpoutaného mezi jeho stoupenci, „západníky“, a slavjanofily. Někteří spisovatelé, básníci a další umělci v této době úmyslně vytvářeli „mlžnou zeď“ mezi Ruskem a Západem, aby ruský národ navedli správným směrem.

Šestým a posledním proudem, který významně ovlivňuje chápání ruské totožnosti, je moderní éra Ruska jako supervelmoci. Toto období je definováno autoritářstvím, expanzionismem a velmocenskou politikou, jež propaguje myšlenku zájmových sfér či nárazníkových států podléhajících požadavkům sousedního impéria. Druhá světová válka v tomto směru ruské vůdce také naučila, že je vždy výhodnější vést válku na cizím území.

Současné Rusko lze považovat za směsici všech těchto proudů. Již po staletí vystupuje jako autoritářský stát s diktátorem v čele. Car je neomylný, jeho moc pochází od všemohoucího Boha a jeho úkolem je udržet slovanské národy pohromadě. Mongolská krutovláda mimo jiné posílila představu o tom, že korupce a podvod jsou důležité politické nástroje moci, Smuta zase přesvědčení, že centralizovaná, autoritářská moc je lepší než chaos.

Právě zde lze hledat kořeny politické hierarchie, v rámci níž Rusové neoblomně věří ve spravedlivého a neomylného cara, pod kterým působí knížata, jež se také stávají neomylnými, neboť jedno z nich se jednou stane příštím carem. Na další příčce mocenského žebříčku stáli bojaři pověření prováděním carových rozhodnutí. V současné době se role cara ujal Putin, jako příklad mocného knížete pod jeho vládou jmenujme Nikolaje Patruševa (str 305), bývalého ředitele FSB a současného šéfa Rady bezpečnosti. Pokud jste o někom takovém ještě neslyšeli, tak je to záměrné: ruská knížata operují nejraději v temnotě, kde si udržují čistou pověst. Za dnešní bojary bychom mohli prohlásit třeba ministra obrany Sergeje Šojgua (str. 363) či zesnulého Jevgenije Prigožina (str. 426).

V Sovětském svazu byl ideální člověk často zobrazován jako ten, kdo žije pro svou zemi a vyšší dobro. Ve skutečnosti to bylo často na hony vzdálené životní zkušenosti obyčejných lidí.

Zdroj: Památník Republiky rad v parku Memento v Budapešti

NÁRODNOST – RUSKÁ NÁRODNÍ IDENTITA

Národnost je jakousi národní doktrínou, konceptem, který je definován spíše shora než lidem, kterého se týká. Jeho podstata spočívá v tom, že ruský člověk má být připraven obětovat se pro cara a pro dobro země. Prostý ruský lid v průběhu věků přijal toto umění trpět za své a učinil z něj ctnost, tím spíše že je posilováno představou, že utrpení pro matičku Rus bude po vaší smrti náležitě odměněno.

Opera Michaila Glinky Život za cara (1836) je jedním z děl, jež toto pojetí národnosti jasně představují: vypráví totiž o obyčejném ruském rolníkovi, který se dobrovolně obětuje pro cara. Tento způsob uvažování je i v dnešním Rusku umocňován náboženskou vírou – odměna leží hned za obzorem, ať už ji slibuje car, vedení komunistické strany, nebo se jí tak jako nyní užívá jako výzvy k porážce „kyjevské nacistické junty“. Tatáž mentalita se například projevila v rozhovoru mezi Benem Wallacem, tehdejším ministrem obrany Velké Británie, který Šojguovi před invazí na Ukrajinu pohrozil řadou sankcí, načež mu Šojgu odpověděl: „Tak jako my trpět nikdo neumí.“³⁸ Ještě v dobách Sovětského svazu přišel spisovatel Alexandr Zinovjev s termínem homo sovieticus, kterým satiricky popisoval rozdíl mezi ideálem a realitou, kde ideál odkazoval na stvoření lepšího člověka žijícího pro vlast a pro vyšší dobro, zatímco reálně zastávala většina obyvatel SSSR naprosto cynické postoje, zůstávala úmyslně pasivní, uhýbala před jakoukoli zodpovědností. Po rozpadu Sovětského svazu se k tomu přidaly v ruské společnosti dva nové trendy: na veřejnosti všechny změny chválit, a doma do systému nemilosrdně tepat.

Na myšlenku národnosti má zásadní vliv také geografie. Od ruských hranic s Polskem až k Moskvě je krajina převážně rovinatá, nenachází se v ní žádný přírodní obranný prvek v podobě hor, řek a tak podobně, takže ze zeměpisného hlediska to působí jako logická výzva pro případné útočníky ze Západu, konečně jak Napoleon, tak Hitler se tudy pokoušeli zemi dobýt (a neuspěli).

Tento fakt se podepsal na další utkvělé představě „nepřítele před branami“, stále tak přítomné v ruské kultuře a médiích. Tak je Rusko často líčeno jako pevnost obléhaná nepřátelskými zeměmi NATO, nebo se horečnatě přepisují učebnice dějepisu vyprávějící nový příběh o zemi, která se neustále brání útokům zvenčí³⁹, přičemž je opět ironií osudu, že většina členských států NATO se rozhodla vstoupit do obranného paktu právě kvůli obavám z Ruska.

Dalším oblíbeným narativem je v tomto ohledu tvrzení, že Rusko je infiltrováno zahraničními agenty, což poskytuje ruským úřadům dobrou záminku ke zničení veškeré opozice uvnitř země, včetně osobností, jako jsou Boris Němcov a Alexej Navalnyj. Rusko je zkrátka natolik navyklé na hrozbu cizí invaze, že to samozřejmě ovlivňuje světonázor jeho obyvatel.

Zatímco současný americký imperialismus spočívá v hromadění zdrojů jako ropy a drahých kovů, ruský imperialismus je postaven na územní expanzi a strachu. Představa, že nepřítel neustále číhá za hradbami, slouží k ospravedlnění invazí a legitimizuje potřebu nárazníkových států . Vědci toto pojetí nazývají „defenzivním imperialismem“.⁴⁰ Ne nadarmo car Mikuláš I. prohlásil již v první polovině 19. století, že „taková menší válka na hranicích Ruska je pro udržení vlasteneckého ducha čas od času nezbytná“. Tento způsob uvažování je v Kremlu stále dosti živý.

HYBRIDNÍ VÁLKA

Války se v minulosti vedly mezi klasickými armádami – v předem dohodnutý čas se na smluveném místě střetly znepřátelené strany a z krveprolití vyšel vítěz, který si nárokoval válečnou kořist. Alespoň tak to tvrdí Hollywood.

Takto zeširoka žádnou válku samozřejmě zjednodušit nelze. Každý takový střet předpokládá určitou dávku lsti, klamání tělem, skrytých operací. Zároveň je důležité si uvědomit, že moderní válka je již jinou stvůrou než za starých časů, kdy se o výsledku konfliktu rozhodovalo převážně v zákopech nebo při obléhání.

S koncem studené války se Spojené státy staly jedinou světovou supervelmocí a tento fakt postavil jejich bývalé protivníky tváří v tvář výzvě: jak bez konvenčních vojenských kapacit konkurovat americké globální hegemonii? V této otázce pramení fenomén hybridní války, pojem, jejž poprvé použil Frank Hoffman v článku „Konflikt v 21. století: Nástup hybridních válek“ (2007)⁴¹, ve kterém popisuje postupnou „fúzi válečných forem“ stírající hranice mezi válkou s konvencemi a bez nich.

TŘI KONTINENTY, ČTYŘI HYBRIDNÍ OPERACE

Hybridní válka má na celém světě mnoho různých podob. Čtyři případové studie ruských aktivit na třech různých kontinentech jasně ilustrují, že ač se typově odlišují, opírají se o podobné mechanismy. Hybridní operace jsou často průsečíkem skutečných událostí, předem plánovaných scénářů a online aktivit. Jejich hlavním cílem je šířit chaos, rozsévat nesvár.

Na jiné „vaťácké“ shromáždění Rage Against The War Machine (Hněv proti válečné mašinérii; pozn. překl.), které se konalo v roce 2023 ve Washingtonu, D. C., se podařilo zlákat pouze pár stovek lidí, a to navzdory masivní online kampani a dlouhému seznamu řečníků s velkým počtem internetových příznivců, jako jsou komik Jimmy Dore (str. 232), bloger Max Blumenthal (str. 284) či sexuální delikvent Scott Ritter (str. 359).

Podobně tomu bylo i na tzv. konvoji ve Finsku v roce 2024, na který přes rozsáhlou online kampaň nepřijel jediný kamion.

Zdroj: Kle-art