Maminky z Motola

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Renáta Navrátilová

Maminky z Motola – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Založeno na skutečných událostech

Není pravda, že čas zahojí všechny rány…

PROLOG

Každá máma je statečná. Všechny se musíme potýkat s mateřskými povinnostmi, se stále se zvyšujícím tlakem společnosti a různorodými problémy – ať už finančními, vztahovými, pracovními či zdravotními. Každá bojujeme svou vlastní bitvu. Přitom všechny nade vše milujeme své děti. Bezpodmínečně. Bez výhrad. Přesně takové, jaké jsou. Se všemi nedostatky i se všemi přednostmi.

Často se stresujeme kvůli maličkostem, samy sebe stavíme do vypjatých situací, přitom bychom měly mít neustále na mysli, že pokud nejde o zdraví, nejde skutečně o nic.

NATÁLIE

„Váš syn musí na operaci. Kolik má měsíců?“

Docentova slova mi naprosto vyrazí dech. Mám pocit, že jsem se přeslechla. Musela jsem se přeslechnout!

„Co, prosím?“ dostanu ze sebe zaskočeně a ten malý uzlíček, který tisknu v náručí, si podvědomě přitáhnu ještě blíž k tělu. Jako bych ho snad mohla tím gestem před vším ochránit. Jak pošetilé.

Zmateně pohlédnu na Vojtu. Sedí, mlčí a očividně taky ničemu nerozumí. Tohle měla být jen obyčejná kontrola. Jen ujištění, že je všechno v pořádku.

„Vašemu synovi jsme na základě detailního vyšetření diagnostikovali kraniosynostózu – tedy srůst lebečního švu. Jeho důsledkem je charakteristická deformita hlavy. U vašeho dítěte se nejedná o žádnou polohovou deformaci, diagnóza je mnohem závažnější. Není to jen kosmetický defekt, ale může dojít i k omezení vývoje a růstu mozku, ke zvýšení nitrolebního a nitroočního tlaku a…“

„Vím, co je kraniosynostóza!“ ohradím se důrazně. Jak bych taky mohla nevědět? To slovo mě strašilo po nocích několik posledních týdnů. Načetla jsem si toho o něm tolik. Tohle vyšetření mělo být poslední – jen pro jistotu, jen pro klid duše, jen další ujištění, jen další nezávislý názor, že je vše v pořádku. Ale ono není v pořádku, jak se zdá, naprosto nic!

„Náš syn nemůže mít kraniosynostózu,“ vyslovím triumfálně. „Musí jít o omyl. Dětská neuroložka, kterou jsme navštívili, ji vyloučila. Stejně tak pan primář rentgenologického oddělení fakultní nemocnice. Mám zprávu o tom, že…“

„Chápu vaše rozrušení, ale věřte, že jde o tak specifickou vadu, že mnoho kolegů lékařů ji není schopno odhalit bez patřičné praxe,“ přeruší mě docent neurochirurgie. „Mrzí mě to, ale ve vašem případě je operace nevyhnutelná, pokud chcete mít zdravé dítě.“

Ta slova jsou jako rány ostrým nožem přímo do srdce.

„Jak… jak by to celé probíhalo?“ vyzvídám a snažím se krotit smršť myšlenek, které do sebe v mé hlavě narážejí jedna o druhou. Každá z nich chce ven. Každá z nich chce být vyřčena a uspokojena odpovědí.

„Vašemu synovi bylo už půl roku?“

„Až za týden,“ upřesním.

„Vzhledem k míře deformity bych jednoznačně volil velkou otevřenou operaci. Na šetrnější endoskopický zákrok je již pozdě.“

„To je co?“ ptám se zcela racionálně, protože až k operativnímu řešení jsem ve svém samostudiu této problematiky nedošla. Ani ve snu by mě totiž nenapadlo, že by tohle měl být náš případ! Snažím se dýchat, nevnímat, že se mi točí hlava, že se se mnou točí celý svět.

„Jedná se o remodelaci lebky.“

„Remodelaci lebky, aha,“ zopakuju. Z mého tónu je jasně poznat, že absolutně nevím, o čem je řeč.

„Při tomto typu operace se vede kožní řez od ucha k uchu. Pokožka hlavy se oddělí od lebky a srostlý šev se uvolní. Následuje vyjmutí části lebečních kostí a jejich úprava.“

Souhlasně pokyvuju hlavou, jako bych snad něčemu z toho, co mi právě říká, rozuměla. Jako bych snad něco z toho byla schopná v této situaci pobrat.

„Jestli máte zájem, můžu vám průběh operace ukázat na fotografiích,“ nabídne mi docent Kosina vstřícně.

Opět bezmyšlenkovitě přikývnu. Kdybych totiž byla při smyslech, nechtěla bych to vidět. Pak už se jen dívám na hrůzostrašné obrázky, které mě budou děsit ve snech ještě dlouho – odpreparování svalů a nervů od kostí, vyjmutí nadočnicových oblouků, obnažené oční bulvy, nařezání kostí lebky pilkou a provrtávání vrtačkou. Poté, co se kosti ještě různě pozohýbají, se vrátí zpět na místo.

Moje dítě není žádné puzzle, aby si s ním mohl kdokoliv takhle hrát! křičí všechno uvnitř mě. Tohle přece NIKDY nemůžu dovolit! Možná jen potřebují dalšího pokusného králíka do klinické studie a k tomu jim má posloužit moje dítě – moje všechno, celý můj život. Naše neuroložka MUDr. Koblížková to přece řekla jasně. Lukášek je zdravé dítě!

Periferním viděním vnímám bledého Vojtu. Dosud se nezmohl na slovo a místo na monitor, na který nám doktor promítá všechny ty hrůzy, kouká do stolu.

Lukášek v mém náručí nespokojeně zamručí. Asi mu není moje pevné sevření pohodlné. Nejraději bych ho stiskla ještě víc, abych ho před vším ochránila. Jako by to snad šlo.

„Jaká je úspěšnost operace?“ zajímám se věcně.

„Stoprocentní.“

Poprvé pocítím nepatrnou úlevu.

„Jaká jsou rizika?“

„Během operace často vznikají velké krevní ztráty, které vyžadují krevní transfuze. Po operaci se ve většině případů vytvoří rozsáhlý otok hlavy, který během několika týdnů zcela odezní. Mezi rizika patří například infekce, ale ta je velmi vzácná.“

„Jak obtížná je operace?“

„Pro zkušeného operatéra středně náročná až náročná. Ve vašem případě odhaduji délku operace kolem osmi hodin.“

Veškerá úleva se vmžiku rozplyne. Už nechci nic dalšího slyšet. Osmihodinová operace? To jako vážně? Osm hodin na sále? To je přece čtyři sta osmdesát minut!

„Ideální čas na operaci je mezi sedmým a dvanáctým měsícem života. To jsou kosti poddajné a dobře se hojí,“ pokračuje docent.

Prudkým gestem odsunu židli a rychle vstanu. Ne, víc už nezvládnu. Vnímám, jak mi všemi částmi těla prostupuje třes. Nedokážu si představit to malé bezbranné tělíčko na operačním sále. Nedokážu si představit, jak do něj řežou, jak někde daleko ode mě a od mého objetí krvácí, jak mu vytahují kosti z hlavičky… Potřebuju na vzduch.

„My si to ještě rozmyslíme,“ říkám nepřítomně s rukou na klice.

„Co sejde na tom, že má jiný tvar hlavy než všichni ostatní?“ pronesu v autě do ticha rušeného jen zvukem motoru.

„Zřejmě docela dost,“ odvětí Vojta klidně.

Úkosem na něj pohlédnu. „Jak to myslíš?“

„Tys to neslyšela? Může mít poškozený mozek!“

Slyšela a nejen to. I četla. Ačkoliv v případě předčasného srůstu či naprosté absence metopického (čelového) švu je to hodně diskutabilní. Názory odborníků se liší. Někteří tvrdí, že jde jen o estetickou záležitost. Jiní trvají na tom, že dochází k útlaku mozku s jeho následným poškozením.

Dokonce i toto vyšetření na soukromé klinice, které mělo být už poslední a mělo definitivně vyvrátit mé pochybnosti a zcela jasně potvrdit, že s Lukáškovým tvarem hlavy je vše v pořádku, jsem iniciovala já osobně. Chtěla jsem mít jistotu. Teď ji mám… a nejen ji. Drtí mě pochybnosti, zda nám skutečně řekli pravdu, zda jen z nějakého důvodu nechtějí na našem dítěti experimentovat. Jak jim můžu věřit? Jak poznat, kdo z nich nás klamal? MUDr. Koblížková a vedoucí rentgenolog, kteří neochvějně tvrdili, že na tvaru hlavičky našeho syna není nic, co by nás mělo znepokojovat? Nebo uznávaný docent neurochirurgie, který nám sdělil pravý opak?

VERONIKA

Každá minuta mi přijde jako věčnost. Každá sekunda se tu plouží neuvěřitelně pomalým tempem. Už pět dnů. Pět dnů nejistoty, skličujících obav a zdrcujícího strachu, co bude s mým dítětem… s mou milovanou holčičkou. Přes den pořád jen spí a já sedím u její postele. V noci ji nosím v náručí zmítanou pláčem.

Někdy mám pocit, že už nemůžu. A když říkám nemůžu, myslím tím opravdu nemůžu. Jako například dnes, kdy za mnou a za Karolínkou přijede můj manžel Richard s malým Matyáškem.

„Ahoj, Matyášku,“ jdu se přivítat se synem. Ten se na mě dívá zvláštním pohledem a drží se tatínka za ruku. Dřepnu si. „No tak, broučku, pojď ke mně,“ vybídnu ho, ale on se nehne ani o milimetr. Stále si mě zaraženě prohlíží.

„Moc jsem se na vás oba těšila. Ani nevíte, jak mi bylo smutno.“

Malý stále mlčí. Jeho odtažitost mi může utrhnout srdce. Přemůžu se a nerozpláču se. Pět dní bez maminky se zdá být pro tak malé dítě jako věčnost. Nechápe, že musím být s jeho mladší sestrou, která je nemocná. Nerozumí tomu, proč nemůžu být s ním.

„Tak povídejte, jak jste se měli. Co jste celý týden dělali?“ ptám se, i když to vím. S Richardem si každý den voláme. Posílá mi fotky na whatsapp, aby mi tu nebylo tak smutno. Mně je ovšem smutno o to víc, protože bych to všechno chtěla podnikat s nimi.

Matyášek mlčí. Richard se rozpovídá a já pozorně poslouchám. Po chvíli se obrátím na malého. „Co takhle zajít na zmrzku? Chtěl bys?“

Matyáš přikývne a dodá: „S tatínkem.“

„A s maminkou by to nešlo?“ optám se s úsměvem a pohladím malého po vlasech.

Ten zakroutí nesouhlasně hlavou.

„Tatínek tu ale musí hlídat Karolínku. Nemůže jít s námi.“

„S tatínkem,“ zopakuje tvrdošíjně.

„Dobře, tak pak půjdete s tatínkem,“ kapituluju a téměř neslyšně si povzdechnu.

Přesně v sedm odejdou. Na ubytovnu. Zítra dopoledne se opět zastaví. Tentokrát jen na chvilku. Bude je čekat ještě náročná jízda domů.

V místnosti se rozhostí nepříjemné ticho. Na dvojlůžkovém pokoji jsem jen já s Karolínkou. Druhá postel je volná. Od začátku našeho pobytu se na ní vystřídali tři malí pacienti. Ve všech případech se zdrželi jen jeden či dva dny. Pak se přestěhovali na standard.

Cítím se opuštěně, unaveně. Nejraději bych si jen lehla do vlastní postele. Zachumlala se do voňavé peřiny, zavřela oči a pak se probudila do světa, ve kterém by bylo všechno jako dřív, ve kterém by Karolínka neležela v postýlce jako malá hadrová panenka. Proč? To zatím nikdo neví.

Malá leží na zádech a kouká do stropu. Nahnu se nad ni a pohladím ji po buclatých tvářičkách, vezmu ji do náruče a přivinu si ji k sobě. Nejdůležitější teď je, aby se naše princezna uzdravila. Tak moc si přeju, aby to bylo už brzy za námi, abychom se mohly spokojeně vrátit domů a pokračovat tam, kde jsme před několika dny skončily.

NATÁLIE

„Zbláznila ses? Seš normální?! To jako myslíš, že bys do něj nechala řezat?! To bys mě teda setsakramentsky zklamala,“ zvyšuje na mě hlas máma.

„Konzultovala jsem Lukáškovu diagnózu s dalšími dvěma neurochirurgy a oba nám operaci důrazně doporučují.“

„Jsou to řezníci. Nic víc!“ Teď už na mě matka doslova křičí.

„Vždyť on tu hlavičku má fakt atypickou,“ odvětím nešťastně a chce se mi brečet. Řvát jako na lesy. Nejraději bych si samým zoufalstvím vytrhala vlasy. Snad by mi fyzická bolest ulevila od té psychické. Jen z představy, že moje dítě bude muset absolvovat náročnou operaci, se mi dělá nevolno.

„Nechápu, co pořád máte. Má ji úplně normální,“ stojí si na svém Lukáškova babička.

„Ne, mami, nemá ji normální,“ oponuju. „Nezapomeň, že s ním chodím do dětského centra a na plavání. Všechny děti tam mají hlavičky jako podle šablony. Jen Lukáškova vypadá úplně jinak.“

„No bóže, tak ji má trošku šišatou. To se spraví. Se podívej na Vaška. Ten měl v dětství hlavu šišatější než balon na ragby a poznala bys teď něco? Podívej se, co z něj vyrostlo. Úspěšný pan podnikatel.“

„Mě Vašek nezajímá,“ odbydu ji. „Už jsem ho objednala. Termín operace nám stanovili na třetího května.“

Máma zalapá po dechu, načež zaburácí: „To ti nikdy nedovolím!!!“

„Fajn,“ odseknu a prsty si promnu kořen nosu. Ze sousední místnosti zaslechnu pláč.

Naše hlasitá výměna probudila malého. Vyčerpaně pro něj dojdu.

Připadám si tak sama. Sama proti všem. Proč neustále musím přede všemi obhajovat svoje rozhodnutí? Už tak to pro mě není vůbec snadné. Vojta nechal všechno rozhodování na mně. Odmítl si cokoliv dalšího zjišťovat. Podle něj nám už vše sdělil docent Kosina, a pokud se on přiklání k operaci, tak i Vojta je jednoznačně pro. Kde jsem ale mohla vzít jistotu, že uznávaný docent nepochybil? Že nepotřeboval jen další dítě, na kterém si zaexperimentovat? Měla jsem naléhavé nutkání si někde ověřit, že je jeho názor správný. Proto jsem kontaktovala jednu soukromou kliniku i Fakultní nemocnici Motol v Praze, sjížděla internetové diskuze, přidala se do facebookové skupiny Kraniosynostóza, zběsile pátrala po informacích na českých i zahraničních serverech, s Lukáškem absolvovala další kraniometrii (měření lebky) tentokrát v motolské nemocnici, včetně vyšetření specialistou, to vše v dychtivé touze potvrdit si domněnku, že se pan docent v Lukáškově případě spletl.

Nespletl.

Co sejde na tom, že se Motol nachází v šestihodinové vzdálenosti od našeho bydliště, že jsem musela sama cestovat s kočárkem nejdřív autobusem, pak přestoupit na vlak a pak ještě na metro? Ke všemu jsme se na řadu dostali zhruba dvě hodiny po objednacím čase. Celé to cestování, věčné čekání a všechny ty sžírající obavy nebylo snadné vydržet. Ne pro mě. Evidentně nejsem psychicky tak odolná, jak jsem si myslela. Lukášek to taky nezvládl úplně hladce. Každopádně jsem si do třetice potvrdila děsivou diagnózu – operace je pro Lukáška nevyhnutelná. V opačném případě by za pár měsíců až let mohlo dojít k útlaku mozku a jeho následnému poškození. Nemluvě o estetické stránce.

„Při míře deformace hlavy vašeho syna byste ho rozhodnutím neoperovat vystavila posměchu vrstevníků a zbytečně ho vyloučila ze společnosti,“ sdělil mi lékař, jako by se nechumelilo. V mé hlavě už ale několik dní a nocí probíhala masivní sněhová bouře.

„Říkáte, že jsou malému čtyři měsíce?“