Knihu finančně podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

Knihu finančně podpořila Švýcarská kulturní nadace Pro Helvetia 

Překlad podpořil Německý překladatelský fond (DÜF) v rámci programu NEUSTART KULTUR

z prostředků zmocněnce spolkové vlády pro kulturu a média.

Z německého originálu Kalmann, 

vydaného nakladatelstvím Diogenes 

v Curychu roku 2020, přeložila Marta Eich.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 10, 147 00 Praha 4,

v roce 2023 jako svou 630. publikaci

a 11. svazek edice Současná světová próza.

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz .

Redakce textu Jitka Nešporová.

Jazyková redakce Bohumila Adamová.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Mapy vytvořila Kristín Elva Rögnvaldsdóttir.

Grafická úprava Toman Design.

Návrh titulní strany obálky a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita fotografie Amarstapi od Jense Klettenheimera.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 256.

Copyright © Joachim B. Schmidt 2020

Copyright © 2020 by Diogenes Verlag AG, Zurich

All rights reserved

Translation © Marta Eich 2022

Maps © Kristín Elva Rögnvaldsdóttir 2021

Cover photo © Jens Klettenheimer / schieflicht.de

Photo of Joachim B. Schmidt: Eva Schram/ © Diogenes Verlag

Czech edition © PROSTOR 2022

ISBN 978-80-7260-537-8

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Pro Kristín Elvu

Dlouhé noci, dny ledového jasu

hledal jsem, příběh to lidského času.

Jónas Friðrik Guðnason

1
Sníh

Kéž by tu se mnou byl dědeček. Vždycky věděl, co dělat. Klopýtal jsem po nekonečné pláni Melrakkaslétta, hladový, vyčerpaný, celý od krve, a přemýšlel jsem, co by asi dědeček udělal. Nejspíš by si nacpal dýmku a počkal by, až tu kaluž krve pomalu překryje sníh, s klidem by pozoroval dopadající vločky, aby se ujistil, že už ji nikdy nikdo nenajde.

Kdykoli se vyskytl nějaký problém, zapálil si dýmku, a jakmile nás zahalil nasládlý kouř, nic už nevypadalo tak zle. Možná by se dědeček rozhodl, že o tom nikomu neřekne. Šel by domů a víc by se tím nezabýval. Protože sníh je sníh a krev je krev. A když někdo beze stopy zmizí, je to především jeho problém. Před vchodem do našeho domku by si dědeček dýmku vyklepal o podrážku, žhavý popel by zhasl ve sněhu a tím by celá věc skončila.

Ale byl jsem tam nahoře úplně sám, dědeček teď žije sto třicet jedna kilometrů daleko a túru zasněženým vnitrozemím Melrakkaslétty už dávno nezvládne. Takže mi chyběl i kouř z jeho dýmky, a protože sněžilo a všechno kromě rudé kaluže se třpytilo bíle a nebylo slyšet jediný zvuk, připadal jsem si jako poslední člověk na celém světě. A když jste poslední člověk na celém světě, jste rádi, že to můžete někomu říct. Tak jsem to nakonec řekl, a začaly problémy.

Dědeček kdysi lovil zvěř a žraloky. Teď už ne. Obvykle sedává na čalouněné židli v pečovatelském domě v Húsavíku a celý den vyhlíží z okna – a přesto se nedívá, protože když se ho zeptám, na co se vlastně kouká, většinou neodpoví nebo jen zabručí a divně si mě přeměří, jako bych ho při něčem rušil. Většinu času má mrzutý výraz, koutky úst svěšené, rty semknuté, takže není vidět, že mu chybí čtyři zuby, nahoře, ty úplně vpředu. Teď už nikoho nepokouše. Jednou se mě zeptal, co tady dělám, a to dost nevrle, načež jsem mu vysvětlil, že se jmenuju Kalmann a že jsem jeho vnuk a přijel jsem ho navštívit, ostatně jako každý týden. Takže klid. Ale dědeček se na mě podezřívavě podíval a znovu se otočil k oknu, celý nabručený. Nevěřil mi. Dál už jsem neříkal nic, protože dědeček koukal, jako by mu vzali dýmku, tak jsem byl radši zticha.

Jedna sestra mi radila, abych měl s dědečkem trpělivost, jako by byl malé uražené dítě. Musím mu prý všechno vysvětlovat pořád dokola, to že je úplně normální a takový už je život, a že někteří z těch, kdo měli to štěstí a dožili se vysokého věku, se v jistém smyslu opět stávají malými dětmi, kterým je třeba pomáhat při jídle, oblékání, zavazování tkaniček a tak dále. A někdo znovu potřebuje i pleny! Všechno prý běží pozpátku. Jako bumerang. Vím, co to je. To je dřevěná zbraň, která se hodí do vzduchu, prostě bumerang, a která pak obloukem letí zpátky a dovede člověku useknout hlavu, pokud si nedá setsakra pozor.

Říkal jsem si, jaké to asi bude, až i já budu jednou starý jako teď dědeček. O pokrocích se u mě totiž nikdy moc mluvit nedalo. Lidi mají za to, že se mi kolečka v hlavě točí pozpátku. To se stává. Nebo že jsem se zastavil na úrovni prvňáka. Aťsi. Nebo že mám v hlavě jen rybí polívku. Nebo že mám hlavu dutou jak bójku. Nebo že mám špatně propojené dráty. Nebo že mám IQ ovce. Přitom ovce by IQ test ani neudělala. „Utíkej, Forreste, utíkej!“ pokřikovali na mě v hodině tělocviku a prohýbali se smíchy. To je z filmu, jehož hrdina taky nemá všech pět pohromadě, zato umí rychle běhat a skvěle hraje ping-pong.

Neumím rychle běhat, neumím hrát ping-pong a dřív jsem ani nevěděl, co je to IQ. Dědeček to sice věděl, ale říkal, že je to jenom číslo, které rozděluje lidi na takové a makové, zkrátka jen metoda měření podobně jako čas nebo peníze, vynález kapitalismu, přitom že jsme ale všichni stejní, a pak už jsem nerozuměl vůbec ničemu a dědeček mi vysvětlil, že platí jen dnes, tady, teď a já, a to tady a s ním. A basta. Tomu jsem rozuměl. Zeptal se mě, co bych dělal, kdybych byl na moři a stahovala se mračna. Odpověď byla jednoduchá: Co nejrychleji se vrátit do přístavu. Dál se mě zeptal, co bych si vzal na sebe, kdyby venku pršelo. Zase jasné jako facka: Oblečení do deště. Kdyby někdo spadl z koně a nehýbal se. Zase hračka: Přivolal bych pomoc. Dědeček byl s mými odpověďmi spokojený a řekl, že jsem duševně naprosto fit.

Vidím to úplně stejně.

Jen někdy prostě nechápu, o čem je řeč. To se stává. Pak radši neříkám nic. Stejně to nikam nevede. Protože nikdo nedokáže věci vysvětlit tak dobře jako dědeček.

Naštěstí jsem si pořídil počítač s připojením na internet a rázem vím mnohem víc než dřív. Protože internet ví všechno. Ví, kdy máš narozeniny a jestli jsi nezapomněl na narozeniny svojí mámy. Ví dokonce i to, kdy jsi byl naposledy na záchodě nebo kdy sis ho vyhonil. Tak to aspoň říkal Nói, můj nejlepší kamarád, když se stala ta věc s králem. Ale k čemu přesně došlo v mojí hlavě, to mi nikdo vysvětlit nedokázal. Doktorská fušeřina, vystihla to jednou moje máma, když ještě bydlela v Raufarhöfnu a tohle jí ujelo, nejspíš když jsem odpráskl Elínborginu kočku a rozporcoval ji, protože mě to naučil dědeček a já jsem se v tom chtěl procvičit. Máma se hrozně rozzuřila, protože si u ní Elínborg stěžovala a vyhrožovala, že půjde na policii, a když se máma vytočila, hned přešla od slov k činům. Třeba vynést koš. Otevřít víko popelnice, vyhodit smetí a víko zabouchnout, a zase otevřít a zase zabouchnout. Prásk!

Ale kdo si teď myslí, že mám v hlavě rybí polívku, protože jsem měl nelehké dětství, ten je na omylu. Dědeček převzal myšlení za mě. Dával na mě pozor. Ale to už je pryč.

Teď na mě dědeček zírá bezbarvýma, vodnatýma očima a nic si nepamatuje. A až tady jednou nebude, taky možná zmizím, a pak mě pohřbí s ním, stejně jako nejlepšího koně vikingského náčelníka. Tak to dřív dělávali vikingové, koně pohřbívali spolu s náčelníkem. Prostě k sobě patřili. A vikingský náčelník na něm mohl odjet přes Bifröst do Valhally. To pak udělalo dojem.

Ale ta myšlenka mě znervózňuje. Myslím to pohřbívání. Být přikrytý víkem rakve. Ještě bys z toho měl klaustrofobii, to je pak lepší být mrtvý. Proto v domově většinou nezůstávám dlouho. V Húsavíku se aspoň pořádně najím. Na benzince v bistru má totiž Sölvi za tisíc osm set čtyřicet pět korun ty nejlepší hamburgery. Vždycky platím přesně, to ví i Sölvi, který mince už nepřepočítává. Ale někdy mi hamburger nechutná, protože jsem smutný, že dědeček už neví, kdo jsem. A když to neví on, jak to mám prosím pěkně vědět já?

Dědečkovi vděčím za všechno. Za svůj život. Nebýt jeho, máma by mě dala do ústavu pro postižené, kde by mě zneužívali a znásilňovali. Žil bych teď v Reykjavíku, osamělý a zanedbaný. V Reykjavíku panuje dopravní chaos, je tam špinavý vzduch a vystresovaní lidi. Fuj, nic pro mě. Dědečkovi vděčím za to, že tady jsem někdo, tady v Raufarhöfnu. Všechno mi ukázal, všechno mě naučil, prostě všechno, co je potřeba k přežití. Bral mě na lov a na moře, i když jsem pro něj zpočátku moc velká posila nebyl. Hlavně na lovu jsem se choval jako největší hňup, klopýtal jsem a funěl, a dědeček říkal, že zakopávám o vlastní nohy, ať prý je zvedám, terén je přece nerovný, což jsem pak dělal, zvedal jsem nohy, ovšem jen pár kroků a dál už jsem na to zas nemyslel a hned jsem škobrtl o první drn, co se mi připletl do cesty, a občas jsem se i natáhl, a protože jsem byl docela buřt, nadělal jsem přitom hluku, až bělokuři zděšeně uletěli a polární lišky vzaly do zaječích ještě dřív, než jsme je vůbec stačili vypátrat. Ale kdo si teď myslí, že se kvůli tomu dědeček zlobil, ten je vedle jak ta jedle. Dědeček se nezlobil. Naopak. Jen se zasmál, pomohl mi na nohy, oprášil mi oblečení a povzbudil mě: „Jen odvahu, náčelníku!“ Brzy jsem si na nerovný terén zvykl a taky už jsem později nebyl takový tlusťoch. Dovedl jsem stát vzpřímeně i na malém kutru a nespadl jsem, ani když se loď houpala. Najednou mě bavilo mírnit vlny pohybem v kolenou a vůbec jsem se nemusel soustředit, dělal jsem to automaticky, řídil jsem to houpání vln ve svém těle a na lovu jsem zvedal nohy a kořist už neplašil, takže jsme někdy rázovali zpátky do vesnice se dvěma bělokury nebo norkem u opasku. Někdy s polární liškou. Dmul jsem se pýchou! A aby si nás všimli opravdu všichni, udělali jsme několik koleček po Raufarhöfnu. Taková čest! Lidi nám mávali, sklízeli jsme samou chválu. To si dám líbit.

Je to droga, řekl Nói, můj nejlepší kamarád, když mým nejlepším kamarádem ještě byl. S chválou prý se musí zacházet opatrně a moc si na ni nezvykat. Nói byl počítačový génius, ale tělo mu dělalo problémy. Říkal, že je můj protiklad, můj protějšek, můj protihráč, a já jsem netušil, co tím myslí. Říkal, že kdybychom my dva byli jeden člověk, byli bychom neporazitelní. Škoda, že žije v Reykjavíku.

Ale pak se stala ta věc s Róbertem McKenziem, králem kvót, a to byl začátek konce, a nikomu se nelíbí, když něco končí. Proto člověk myslí radši na minulost, kde něco začalo a konec je ještě v nedohlednu.

Dny s dědečkem na moři a na pláni Melrakkaslétta byly ty nejkrásnější v mém životě. Tu a tam jsem směl střílet z dědečkovy pušky, která teď patří mně. Ukázal mi, jak se stát dobrým střelcem, jak mířit, jak hezky jemně stisknout spoušť a netřást se. Když jsem při zkoušce nanečisto zamířil na cíl, položil na hlaveň kamínek a já jsem musel odpálit, aniž by kamínek z hlavně spadl. To je těžší, než by jeden myslel, protože člověk musí zatáhnout, ne zmáčknout! Až když sem pochopil tohle, mohl jsem si opravdu zastřílet. Moje máma se to ale nikdy neměla dozvědět, na tom jsme se dohodli s dědečkem, protože máma byla přesvědčená, že střelné zbraně jsou pro mě moc nebezpečné. Ale stejně se to k ní doneslo, když jsem zastřelil Elínborginu kočku, hned za domem. To jsem nedomyslel. Někdo slyšel výstřel a řekl to mámě v mrazírně. Takže rovnou z práce přišla naštvaná, přitom i ji už kočka párkrát vytočila, když se nám vydělala do brambor. Zuřila tenkrát teda pořádně, myslím máma, a možná byla i uražená, protože řekla, že je čas promluvit si na rovinu, což pak i udělala. Že prý jsem jiný než ostatní, řekla a ťukala si přitom na spánek. Že jsem tam nahoře pomalejší, a proto nechce, abych se po Raufarhöfnu producíroval s puškou a střílel po zvířatech, to by ve vesnici nadělalo jen problémy, k čemuž pak skutečně došlo, protože s Elínborg nejsou žádné žerty, okamžitě zavolala policii.

Ale takhle to máma říkat neměla. Protože když na mě někdo křičí, i když ten někdo je moje vlastní máma, přestanu se ovládat. Vypne mi hlava. A když se přestanu ovládat, začnou lítat pěsti. Moje pěsti. Většinou proti mně. To ještě není tak zlé. Někdy to ale schytají ostatní, když stojí zrovna tam, kde lítají pěsti proti mně. To pak bývá horší, ale vůbec to nedělám schválně a následně si to ani nepamatuju. Jako by jehla na gramofonové desce poskočila dopředu. A proto se mě máma snažila uklidnit, ujišťovala mě, že věří, že umím zacházet s puškou, že jsem určitě dobrý střelec, což mimochodem mohl potvrdit i dědeček, který nad celou hádkou jen kroutil hlavou a policisty poslal pryč. A taky se vůbec nezlobil, že jsem zastřelil Elínborginu kočku. Zdálo se mu, že máma přehání, vždyť prý tak zatraceně jiný taky nejsem, vlastně to skoro ani nestojí za řeč, prý jsou na světě daleko větší hňupové, nesejde na tom, jaké má člověk známky ve škole, ale jak se chová k ostatním, zkrátka jaký je člověk a tak dále. A uvedl příklad, v tom byl dobrý, protože uvádět příklady je důležité, aby každý pochopil, o co jde. Vyprávěl nám o jednom sportovci, který žil v Americe, byl hezký a milý, a dokonce hrál i ve filmu, ale pak zabil svou ženu, protože žárlil. Nic než žárlivost. Prásk! A bylo. Proto jsem prý lepší člověk než tenhle slavný sportovec. Ale máma namítla, že si toho svého sportovce může strčit někam, poněvadž Elínborgině kočce je to už zřejmě šumák, zato Elínborg to vůbec šumák není, že jsem jí odpráskl kočku, a policii taky ne a školskému úřadu jakbysmet. A že už to tak prostě je, že se od nás očekává určité chování, určitý výkon, už by měl konečně pochopit, že žijeme v jednadvacátém století, tak ať už to laskavě taky ráčí vzít na vědomí a přestane se do všeho plést, koneckonců ona je moje máma, a pokud jde o moji výchovu, má tady poslední slovo. Ale děda byl tvrďák. Když chtěl, dokázal se taky pořádně dopálit, a tak mámě pěkně od plic připomenul, že on je zas její otec, že žijeme v jeho domě, pod jeho střechou, a tady že platí jeho pravidla, a proto tu má krucinál poslední slovo on. Navíc se mnou tráví víc času než ona, čímž ji uzemnil úplně. Takže máma vystřelila ven něco udělat. Vynést koš nebo tak. A já jsem pak zase něco rozbil, ale už si vůbec nepamatuju, co to bylo. Ale něco to rozhodně odneslo. Mám před sebou zcela jasný obraz, záblesk vzpomínky: Dědeček na mně obkročmo sedí, v obličeji celý rudý, ruce mi tiskne k podlaze, zoufale volá na mámu a řve mi do obličeje, ať už se sakra uklidním.

První polární lišku jsem ulovil v jedenácti. Lišky jsou mor, i když tu byly dřív, než přišli vikingové. Můžou se střílet, myslím ty lišky. Šlo to vlastně docela rychle a mě jen překvapilo, že jsem ani nestačil být nervózní. Rázovali jsme si to cestou necestou, když vtom se před námi jedna objevila, vystrčila hlavu zpoza trsu trávy, takže si nás všimla, ale už se nestačila schovat. Dědeček mi dal pušku do ruky, nic neřekl, jen přimhouřenýma očima fixoval lišku, která se zas zděšeně koukala na něho, a já jsem pochopil. Zacílil jsem, liška se dala na útěk, ale já jsem ji měl na mušce, bříško prstu na spoušti, jemně jsem zatáhl a prásk! Úder pažby jsem ani nepocítil. Srdce mi tlouklo silněji. Liška padla na bok, převalila se a škubala nohama, jako by chtěla ještě utéct. Ale už nemohla.

Cítil jsem se zvláštně. Dědeček pořád nic neříkal, jen mě spokojeně poplácal po rameni a pak jsme se dívali, jak zvíře umírá. Brzy sebou škublo naposledy a leželo v husté krvi, která mu vytékala z čenichu. Zpočátku se hrudník pohyboval ještě rychle, ale dýchání bylo čím dál pomalejší, trhavější, až tam liška nakonec ležela úplně strnulá. Vlastně mi jí bylo líto, ale když jsem si šel do obecní kanceláře vyzvednout pět tisíc korun, věděl jsem, co je to poslání. Poslání je, když se člověk u něčeho zrovna nachomýtne, jako by ho tam poslali.

Dědečkovi už nezbývá moc času. Pokaždé když se s ním loučím, je to možná naposledy. Řekla mi to jedna sestra. A taky povídala, že pak budu hodně smutný, ale to že je úplně normální, i pláč, takže klid. Nói mi jednou vysvětlil, že můj dědeček převzal roli mého otce, což by máma jistě popřela. Ale Nói má pravdu, koneckonců se jmenuju Kalmann Óðinsson, po dědečkovi, který se jmenoval Öðinn, a ne po svém skutečném otci, o kterém máma občas mluvila jako o dárci spermatu.

Quentin Boatwright. Tak se jmenoval, ten její dárce spermatu. A kdybych býval dostal jeho jméno, jmenoval bych se Kalmann Quentinsson. To ale nešlo, protože tohle jméno ani písmeno Q na Islandu neexistují. Stejně jako můj otec. Ten tady taky neexistuje. Pokud bych žil v Americe, jmenoval bych se Kalmann Boatwright. Tam je to se jmény obráceně.

Kdybych měl někdy děti, staral bych se o ně. Chtěl bych jim být tím, kým byl pro mě dědeček, a vyprávěl bych jim, co dědeček vyprávěl mně. Naučil bych je lovit, číhat na polární lišky, rozpoznávat ve sněhu bělokura nebo chytat grónské žraloky. Naučil bych je, jak se o sebe postarat. Ať už by to byli kluci, nebo holky. Ale když chceš mít děti, potřebuješ ženu. Jinak to nejde. To je holt příroda.

Už je mi třiatřicet, do čtyřiatřicátých narozenin zbývá jen pár týdnů. Chtělo by to nějakou ženu. Takové nápady si ale klidně můžu strčit za svůj kovbojský klobouk, protože na takovou, která by chtěla někoho, jako jsem já, tady v Raufarhöfnu nenarazíš ani ve snu. Výběr ženských tu je asi tak pestrý jako v bedýnce se zeleninou na pultě vesnického koloniálu. Kromě mrkve, brambor, dvou scvrklých paprik a zahnědlého salátu tam nic nenajdeš. A s náhodou, že moje budoucí žena by zabloudila zrovna do Raufarhöfnu, do nejsevernější díry na Islandu, vzdálené přesně šest set devět kilometrů od Reykjavíku, se nejspíš moc počítat nedá.

Máma vždycky říkala: „Na konci světa zahnout doleva!“ Připadalo mi to legrační, ale ona se nikdy nesmála. Nikdy ani moc nevtipkovala, stejně byla většinou unavená z dlouhých směn v mrazírně. Říkala, ať nejím každý den čokoládové křupky, protože jinak ztloustnu ještě víc a žádnou ženskou si v životě nenajdu. Ale máma tady už není a dědeček taky ne, takže kdybych chtěl, mohl bych se teď celé dny ládovat čokokřupkami, a nikdo by si nestěžoval. Ale já jím čokoládové křupky jen k snídani a někdy večer, když se dívám na oblíbenou reality show Vem si mě. K obědu nikdy. To je moje pravidlo.

Člověk v životě potřebuje pravidla, to je důležité, jinak by tu vládla anarchie, a anarchie znamená, že už neexistuje policie ani zákony a každý si dělá, co chce. Třeba zapálí dům. Jen tak, bez důvodu. Nikdo nepracuje, nikdo neopravuje rozbité přístroje, třeba pračky, lodní motory, satelitní antény a mikrovlnky. A pak dřepíš s prázdným talířem před černou obrazovkou ve vyhořelém domě a lidi se klidně zabijou i kvůli jednomu kuřecímu křidélku nebo čokoládovým křupkám. Ale já bych něco takového přežil, protože bych se dovedl ubránit. Umím zpracovat grónské žraloky tak, aby se maso dalo jíst. A oškubat bělokura. Dědečkův domek je dost velký a možná by se mnou pak chtěla bydlet i nějaká žena, protože tady v Raufarhöfnu by ta anarchie tak hrozná nebyla, jsme tu zkrátka moc daleko. Moje žena by musela být mladší než já, abychom stačili nadělat kupu dětí, a zajistili tak existenci lidstva. Sex prakticky každou noc. Možná dokonce i dvakrát za den! A o pouličních bitkách v Reykjavíku bychom se vůbec nedozvěděli, protože by nefungovala televize. Navíc od začátku finanční krize není v Raufarhöfnu ani žádná policie, takže v tomhle smyslu tu anarchii už máme. Jen si toho lidi ještě nevšimli.

2
Krev

Dědeček dělal nejlepšího nakládaného žraloka na celém ostrově. Já dělám druhého nejlepšího. Potvrdilo mi to několik lidí, třeba ovčák Magnús Magnússon z Hólmaendaru, který nakládaného žraloka neboli hákarl kupuje přímo ode mě a umí hrát dobře na akordeon. Pokaždé říká: „Kalmann minn, tvůj dědeček dělal nejlepšího žraloka na celém Islandu. Ale ten tvůj je skoro stejně dobrý!“ To má logiku, protože jsem se učil od toho nejlepšího.

Kéž by byl dědeček se mnou, když se stala ta věc s Róbertem McKenziem. Dědeček by si věděl rady. A já jsem na něj byl upřímně řečeno docela naštvaný, že mě v té bryndě nechal samotného. Kéž bych ten den vůbec nešel na lov. Kéž by Róbert zmizel beze stopy jako loď na obzoru. Na moři totiž žádné stopy nejsou. Moře vždycky vypadá, jako by se ho kromě větru ještě nikdo nedotkl. Není zvláštní, že na vodě může zanechat stopy jenom vzduch?

Že zrovna já jsem se musel nachomýtnout u arktického monumentu. Přitom jsem jen sledoval stopu polární lišky, kterou jsem pojmenoval Černohlávek, podle té byliny, což ale s liškou nemá nic společného. Byl to vykutálený lišák, ještě mlaďoch, který se odvážil až k domům a hledal tam něco k snědku. Možná jsem si ho oblíbil právě proto. A kdyby to bylo na mně, ani by mě nenapadlo po něm střílet. Měl jsem s ním tajný pakt. Ale Hafdís mě poprosila, abych dal lišákovi lekci – každý ví, co to znamená – a když vás ředitelka školy, která je zároveň členkou obecní správy, požádá o laskavost, to se prostě neodmítá. Navíc Hafdís je moc krásná, i když už není nejmladší a má tři dospělé děti. Někdy si říkám, co Hafdís tady v Raufarhöfnu vůbec dělá. Vypadá jako televizní moderátorka. Říkala, že ten lišák se potlouká nebezpečně blízko za komunitním centrem, a když ho odeženou, občas uteče směrem k zátoce. Poznám ho prý podle tmavé srsti a ještě tmavší hlavy.

Takže lišák s modrou srstí, pomyslel jsem si, protože kdyby polární liška změnila barvu, měla by touhle dobou v zimní srsti ještě bílé skvrny. Hafdís toho o zvířatech moc neví, ačkoli je ředitelkou školy. Ale neřekl jsem nic, protože ředitelku školy člověk poučovat nemůže. To by ani nedovolila.

Černohlávek byl tedy polární lišák s modrou srstí. To se tak říká, i když ta srst není vůbec modrá. Spíš hnědá, šedá nebo tmavě šedivá. Modré lišky při změně ročního období barvu srsti nemění, protože se většinou potulují u pobřeží. Mezi černými kameny, mořskými řasami a naplaveným dřevem je to nejlepší maskování. S bílou srstí by tam byly hned nápadné, protože na pobřeží obvykle sníh není, a proto islandské lišky nepotřebují bílou srst třeba jako lišky na Sibiři nebo v Grónsku, kde je to samá bílá pláň.

To všechno jsem mohl Hafdís vysvětlit, ale nechal jsem to být. Jen jsem si ukazováčkem poklepal na krempu klobouku – tak se v Americe říká „okeydoke“, protože odtamtud můj kovbojský klobouk pochází, – a za komunitním centrem jsem se vydal po stopě, vydrápal jsem se do svahu a shora měl celou dlouhou vesnici jako na dlani, novější čtvrť se školou a sportovní halou vpravo, po levé straně pak přístav a kostel. Jezírko bylo pořád ještě pokryté ledovou tříští, ale na led bych se neodvážil. Šel jsem po hřebeni svahu, a když jsem se ocitl na úrovni školy, slezl jsem dolů a prošel jsem kolem školní budovy a prázdného kempu, dál ke břehu a odtud podél břehu až do zátoky. Kromě několika kajek mořských, racků žlutonohých a racků tříprstých, co jen tak seděli na hladině a nic nedělali, jsem však žádná zvířata neviděl. Představoval jsem si, jak Černohlávkovi ukážu, co je to strach. Ve skrytu duše jsem však doufal, že lišák je důvěřivý a že se s ním budu moct spřátelit a nechat si ho jako domácího mazlíčka. To totiž jde. Třeba v Rusku. Myslím, že kdybych měl jako domácího mazlíčka ochočenou lišku, měl bych větší šanci u žen.

Černohlávkovi by se toho dne hodila bílá zimní srst, protože zrovna sněžilo jako blázen, husté, těžké vločky, takže i kameny na pobřeží byly pokryté sněhem. Voda se skoro nepohnula, matná a šedá, počasí bylo klidné. Až na jemné šelestění padajících vloček bylo takové ticho, že jsem neodolal a musel jsem si zabroukat písničku, sníh totiž zpěv pohlcuje, a tak mě nikdo neuslyší.

Zpívám rád. Ale to nikdo pořádně neví. Černohlávek to možná ví, musel mě slyšet, protože se schoval, toho dne jsem ho neviděl, ačkoli jsem se venku trmácel dlouhé hodiny, podél celé zátoky, dál do vnitrozemí poloostrova, až nahoru k jezerům Glápavötn a potom cikcak směrem k arktickému monumentu, nedokončenému kamennému kruhu, který tu před několika lety nechal postavit Róbert McKenzie. Už jsem ani nepočítal, že ještě vůbec nějakého savce potkám, protože počasí bylo nevlídné a viditelnost špatná. Nezahlédl jsem jediného bělokura. Ale už nemrzlo tolik jako v zimě, teplota se pohybovala jen kolem nuly. Březnové světlo bylo příjemné. A navíc jsem to slíbil Hafdís, a když už dáš slib ředitelce školy, musíš ho dodržet.

Lidi si vždycky představují lov jako něco napínavého a myslí si, že lovec čte stopy, větří ve vzduchu, namáhá smysly, a nakonec vyplaší zvěř a honí ji. Nesmysl. Člověk většinou sedí na studené zemi a doufá, že mu něco samo přijde na mušku. K tomu potřebuje pořádnou dávku trpělivosti, to je „největší ctnost lovce“, jak říkával dědeček. Dědeček byl můj mentor. Mentor je učitel, který nezkouší.

Ale toho dne jsem neměl chuť dřepět někde na chladné zemi, protože jsem tušil, že Černohlávek můj zpěv stejně poslouchá někde ve vyhřátém doupěti a zacpává si uši. Zajímalo by mě, proč jsem se zrovna tentokrát vydal nahoru k arktickému monumentu. Proč jsem zkrátka neodbočil a nešel domů? Bylo by to dopadlo líp. Protože takhle jsem nahoře poblíž arktického monumentu narazil na to místo s krví. A bylo jí hodně. Jeden jen žasne, kde se v člověku bere tolik krve.

Leskla se na bílém sněhu rudě a temně. Na krvavou kaluž se bez ustání snášely sněhové vločky a rozpouštěly se v ní. Chůzí jsem se zahřál, bylo mi horko, zpotil jsem se, ale protože jsem teď najednou stál na místě a jen nehybně zíral na kaluž, začal jsem se třást. Dolehlo na mě vyčerpání. Naráz mi ztěžkly končetiny, připadal jsem si jako po nějaké namáhavé práci. Zatímco jsem pozoroval, jak krev nasává vločky a rudá skvrna pomalu bledne pod čerstvým sněhem, myslel jsem na dědečka. Nějakou chvíli jsem tam nejspíš takhle stál, až jsem sebou nakonec trhl, ztuhlý zimou, a probral jsem se jako ze sna. Rozhlížel jsem se na všechny strany a zpočátku neměl ani tušení, kde to jsem, až jsem pak poznal kamenné bloky monumentu a vzpomněl jsem si na Černohlávka. Jestlipak tu krev cítil taky? Možná bych si ho tu mohl vyčíhat.

Samozřejmě jsem si ten svinčík prohlédl trochu víc blízka. Zaznamenal jsem stopy, ale protože pořád sněžilo, už jen nezřetelné. Vedly od kaluže krve směrem k vesnici a odtud dolů k přístavu, kde se ztrácely ve vánici. A najednou jsem si nebyl jistý, jestli to jsou moje stopy, nebo stopy někoho jiného. Nebo to byly dvojí různé stopy? Od vícero lidí? Odkud jsem vlastně přišel? Kam jsem měl namířeno? Rozhlížel jsem se na všechny strany. Stál jsem tam jako kůl v plotě. Ze sněhových vloček, co se na mě neúprosně snášely, mi šla hlava kolem. Když je všechno bílé, bílá nahoře, bílá dole a bílá všude kolem, smysly nevědí kudy kam. Možná to vůbec nebyly stopy, ale jen prohlubně v zemi mezi trsy trávy, a najednou mě napadlo: Vlastně by to mohl být i lední medvěd.

Lední medvěd se na Islandu vyskytuje jen zřídka, ale přesto je nebezpečný. Hodně nebezpečný. Přijde, když má hlad. Ale na to, abych si dělal starosti, jsem byl příliš vyčerpaný. Měl jsem toho dost. Chtěl jsem domů. Chtěl jsem se natáhnout na gauč, možná taky dát řeč s Nóim. Kaluž krve se už skoro nedala poznat. Když bude takhle dál sněžit, brzy zmizí. Dobře že tak.

Vydal jsem se do vesnice, stavil se u Hafdís ve škole a oznámil jí, že se mi Černohlávka nepodařilo vypátrat.

„Černohlávek?“ zeptala se a zaklapla notebook. Zčervenal jsem až za ušima. To jméno jsem jí vlastně prozradit nechtěl. Byla to věc jen mezi námi dvěma, mezi lišákem a mnou. Proto jsem mlčel a díval se na zem. „Ty jsi ho pojmenoval? Podle té byliny?“ Hafdís se usmívala. Vstala od stolu, přistoupila ke mně, vzala mě za obě ruce, trochu si je přitáhla k sobě a zkoumavě si je prohlížela. „Vždyť máš úplně červené ruce!“ vyděsila se. „To je krev? Poranil ses?“

Vymanil jsem se, a až teď jsem si všiml, že mám sice obě ruce krvavé, ale suché.

„To není moje,“ prohlásil jsem. Vzpomněl jsem si, že jsem do kaluže sáhl. Zakopl jsem snad?

„Jak není tvoje?“

„Našel jsem kaluž krve, nahoře u monumentu,“ přiznal jsem se na rovinu a přemýšlel, jestli by dědeček chtěl, abych o tom vyprávěl. Možná jsem měl lhát, ale lhát se smí jen tehdy, když člověk chce někoho ochránit, třeba přítele nebo přítelkyni.

„Krev?“

Pokrčil jsem rameny.

„Jen krev. Nic víc. Takže klid.“

„Určitě ses neporanil?“

„Určitě ne,“ přitakal jsem.

Prozkoumali jsme ruce trochu blíž a nenašli na nich žádné zranění, byly jen trochu oteklé chladem.

„Krev.“ Hafdís se zamyslela. „Zvířecí?“

„Dost možná,“ přikývl jsem a vzápětí ještě dodal: „Teda asi určitě.“

Hafdís svraštila čelo, zavrtěla hlavou a vzdychla:

„Ty jsi mi ale lovec!“

Zazubil jsem se. Líbilo se mi, když o mně druzí říkali, že jsem „lovec“.

Když mě pak Hafdís propustila, šel jsem domů, pořádně jsem si umyl ruce a rozhodl se, že zbytek dne strávím u televize. Byly teprve tři hodiny, ale na Show dr. Phila se dívám rád, protože ten cvokař vážně umí číst myšlenky! Když se lidi podrobí testu na detektoru lži, dr. Phila výsledek nikdy nepřekvapí, protože přesně ví, co na něj hrají. Měl ve vysílání třeba chlapíky, co byli zamilovaní do svých sester nebo se nechtěli odstěhovat z domu, byli dokonce ještě starší než já, ale pořád ještě žili u svých matek, které si pak dr. Philovi stěžovaly. A ženské, které byly nevěrné a měly děti s jinými muži, ale nepřiznaly to, i když test DNA prokázal opak. Jednou tam byl bílý manželský pár a ona měla černé mimino, ale popírala, že si to rozdala s černochem. A její muž jí ještě ke všemu věřil, říkal, že jí důvěřuje a že ji miluje, že by s ní šel až na kraj světa. Ale dr. Phil tu ženskou prokoukl a vynadal jí, až všichni brečeli, a to černé děcko pak nemělo ani černého, ani bílého fotra. A publikum tleskalo a jásalo a manželka dr. Phila doprovázela svého muže do studia a chválila ho, i když nebylo přesně slyšet, co říká. Ale vždycky byla z jeho show nadšená. Takovou ženu bych chtěl mít taky. Jen mladší.

Ohřál jsem si v mikrovlnce mraženou pizzu a celý večer jsem se díval na televizi, až jsem nakonec usnul na gauči. Byl jsem tak unavený, že jsem zapomněl zavolat na messenger Nóimu.

Druhý den ráno jsem vyhlédl z okna, všude jen bílo, moře tmavomodré, skoro černé, naprostá pohoda, takže klid. Nejspíš přestalo sněžit už v noci a na další vločky to nevypadalo.

Teple jsem se oblékl a vyrazil do přístavu. Tady dole to byl samý starý sklad a spousta hangárů na zpracování ryb, budovy postavené v padesátých a šedesátých letech, které už dost pamatovaly: britské ubikace a dělnické ubytovny, mohutné nádrže na tresčí játra a na olej. Všechno prázdné. Směl jsem zdarma využívat halu Miami, aspoň její zadní část, ačkoli ve zbytku budovy jinak nikdo nebyl. Říkalo se jí tak proto, že její první majitel Baldur nechal na fasádu namalovat palmy, které už ale skoro nebylo vidět, a palmy měly připomínat Miami, protože tam palmy opravdu rostou.

Uvnitř budovy byla tma a vlhko. Velký dům, smutný z nepřítomnosti lidí. Střechou na mnoha místech zatékalo, takže jsem využíval jen místo, které zůstalo suché, úplně vzadu.

Dřív býval Raufarhöfn rájem sleďů. Sjížděli se sem dokonce lidi až z Reykjavíku, práce tu bylo dost pro muže i pro ženy. Ubytovací kapacita skoro nestačila, i když všude byly palandy vyskládané až ke stropu. Hotel ještě nebyl žádným hotelem, ale dělnickou noclehárnou. V boudě šikmo naproti staré poště byla ubytovaná mladá děvčata. Britské ubikace tehdy ještě taky sloužily jako přístřeší pro dělníky. Zkrátka tady nahoře přišla každá ruka vhod. Tenkrát ve vesnici ještě promítalo kino, byl tu divadelní spolek a tančírna. Správce přístavu Sæmundur mi o tom občas vyprávěl. O víkendových akcích se do tanečního sálu ani všichni ti námořníci a přístavní dělníci nevešli, což znamenalo, že se nemohlo tancovat vůbec, protože se tam mačkali jako ovce ve stodole. V roce 1966 přijela do Raufarhöfnu i slavná rocková kapela Hljómar, a aby se všichni diváci vystřídali, odehráli za jediný den hned tři koncerty!

Ale to už je pryč. Dneska se v komunitním centru tu a tam sejdou všichni obyvatelé Raufarhöfnu, třeba při obětní slavnosti Þorrablót, a to bývá sál zaplněn jen z poloviny.

Rybáři vylovili všechny sledě, kteří v pobřežních vodách Islandu kdy plavali, a když byli všichni sledi od pobřeží pryč, přišla na řadu letadla, která po rybách pátrala daleko na moři. Rybářské lodě pak byly celý den na cestě za vzdálenými hejny, a když zmizela i ta, byly ryby zkrátka pryč a dělníci se přesunuli zpět do Reykjavíku a našli si jinou práci. A Raufarhöfn utichl. Bylo tu sice dost místa k tanci, ale ti, co tu zbyli, chtěli už jenom chlastat. Později se ukázalo, že chytat a jíst se dají i jiné ryby, nejenom sledi, ale třeba taky hranáči, tresky skvrnité, tresky tmavé, mníci, vlkouši a makrely. A tak tady ještě zůstal docela slušný rybářský průmysl, dokud politici nezavedli systém lovných kvót, čímž rybolovu v Raufarnhöfnu odzvonilo už skoro úplně. Teď hangáry leží ladem, každý třetí dům je prázdný. Jen jeden člověk tu má slušnou koncesi k lovu, i když taky žádnou závratnou: Róbert McKenzie. Občas tu pro něj ještě chytají tresku obecnou, Siggi ručním navijákem, Einar na dlouhou lovnou šňůru. Júníus a Flóki, otec a syn, kterým nikdo neřekne jinak než Jú-Jú – to je zkratka pro Júníuse a Juniora – zase rybaří do sítí. Jsou ze všech nejpracovitější, většinu času stráví na vodě a ve vesnici se skoro neukážou. Někdy uloví i sedm tun za jediný den! Ale mně to může být putna. Jsem tu jediný, kdo chytá žraloky, takže jsem na kvótách naprosto nezávislý. A proto smím užívat prázdnou halu Miami, kde se dřív zpracovával odpad ze sleďů, rybí hlavy a tak, a vyráběla se z něj rybí moučka. Ještě pořád je to cítit. Mám tu sudy a vany, kde žraloky nechávám několik dní ve slané vodě, pokud je nezpracuju hned v přístavu. Tady uchovávám sudy s návnadou, tady mám pracovní stůl, lednici, která ve větru hučí s vlnitým plechem o závod, nože a nářadí, které potřebuju pro Petru. Svou loď. Ani ona už není nejmladší. To všechno mi odkázal dědeček, kromě ledničky, tu jsem dostal od Maggy.

Vzal jsem si do parády Petru. Potřebuje vyměnit olej. Stavil se tu Sæmundur, chvíli mě pozoroval, vlezl se mnou do člunu a pomáhal mi, i když bych to zvládl sám. Jednou se ke mně nahnul tak těsně, že jsem se mu omylem zabořil obličejem do vlasů. Lechtalo to. Sæmundur je ochlupený skoro všude, sice nenosí opravdový plnovous, ale vždycky je neoholený, má kudrnaté vlasy, neposlušné chlupy v nose, husté obočí, chlupaté předloktí a hřbet rukou, ale šedivých vlasů jen málo, i když je už hodně starý.

„Co na mě tak civíš!“ rozesmál se. „Ještě se začnu červenat!“

Taky jsem se zasmál. Ale když jsem na nádrž nasadil trychtýř a Sæmundur opatrně přidržoval kanystr s olejem, zatímco kapalina žbluňkala do nádržky, byli jsme plně soustředění. A možná proto Sæmundur zvážněl, možná se chtěl jen o něco podělit, protože řekl:

„Róbert, Róbert. Zničehonic je fuč. Náš místní hoteliér. Náš král kvót, páni!“ Sæmundur odložil kanystr a zavrtěl hlavou. „To bude poprask, uvidíš. Brzy tu máme po klidu!“

V tu chvíli jsem slyšel poprvé, že Róberta McKenzieho pohřešují. A tahle zpráva by mě vlastně ani neměla překvapit, koneckonců jsem předešlého dne našel obrovskou kaluž krve hned poblíž arktického monumentu, který nechal postavit právě on. Ale nějak mě to natolik zaskočilo, že jsem se o tom Sæmundurovi vůbec nezmínil. Sæmundur si ještě pořád lámal hlavu s tím, kde by snad Róbert mohl být, třeba v nějakém hampejzu v Amsterdamu nebo v odvykací léčebně někde na Floridě. Vůbec nic jsem k tomu neřekl, a když jsem byl s prací hotov, šel jsem rovnou domů, protože jsem měl pocit, jako bych něco zamlčel, jako kdybych udělal nějakou hloupost, a jakmile bych o tom teď řekl ostatním, pak bych měl s Róbertovým zmizením opravdu něco společného. Ale vlastně už bylo pozdě, Hafdís o té kaluži krve věděla, a tím začal všechen ten stres, radši jsem se snažil na tu věc nemyslet. Když člověk najde mrtvé tělo nebo jeho část, i když je to jen kaluž krve, tak s tím každopádně něco společného má. Pak už patří do toho příběhu, který je součástí historie. A právě tomu jsem chtěl zabránit, a tak jsem byl radši zticha.

Ale když mi na mobil zavolala nějaká ženská od policie a poprosila mě, abych přišel do školy, že si se mnou chce promluvit, znervózněl jsem, cítil jsem se provinile, ačkoli jsem vůbec nic neprovedl a nikoho nezabil. Ale i tak. Připravil jsem se na pořádnou melu.

3
Birna

Prý s sebou do školy žádného žraloka brát nesmím, nakázal mi ředitel Sigfús, ale nakonec to nechal být, nechtěl si to rozházet u dědečka, protože ten byl ozbrojený. Dědeček dobře věděl, že Sigfús nemůže nikomu zakázat, aby si s sebou do školy nosil něco na zub, poněvadž dědeček znal zákony. A vůbec, děti farmářů smrděly ovcemi, jak říkával, a děti rejdařů smrděly penězi. To mi dávalo smysl, ale nikdy jsem to ve třídě necítil, ani ovce, ani peníze. Ovšem nakládaného žraloka taky ne. Člověk si nejspíš zvykne. Tak proč ten stres?

Jednou jsem si krabičku s kousky žraloka schoval v lavici. A druhý den tam nebyla. Někdo ji ukradl! Neodvážil jsem se to říct paní učitelce, ale řekl jsem to dědečkovi a ten mi jen poradil, abych příště žádného žraloka v lavici nenechával. Přišlo mi to trochu nespravedlivé. Myslel jsem si, že dědeček je na mojí straně. Byl jsem naštvaný a zklamaný, vrtalo mi to hlavou, vážně jsem si s tím lámal makovici, přemýšlel jsem, kdo asi toho žraloka ukradl a jak bych se tomu zloději mohl pomstít, kdybych ho vypátral, takže jsem dva dny ve škole nedával pozor, jen jsem tam seděl a snažil se tomu přijít na kloub. Představoval jsem si, jak zlodějíčkovi udělám kravatu a zaklesnu mu kebuli pod desku lavice, aby se přiznal.

„Jen klid,“ nabádal mě dědeček. V životě jsou prý důležitější věci než čísla a písmenka.

„Děti, ke stolu!“ zavolal.

„Hotovo, můžeme jet dál.“

„Nazdar, kovboji!“

To mě tak vyděsilo, že jsem hlasitě zaklel:

„Do háje, nasrat!“

„Z Ameriky?“

4
Nadja

5
Arnór

6
Róbert McKenzie

7
Hákarl

8
Magga

9
Dědeček

10
Mrtvola

11
Máma

12
Sæmundur

13
Sud

14
Arctica

15
Halldór

16
Lov

17
Ruka

18
Dagbjört

19
Stopy

20
Mlha

21
Mauserovka

22
Návrat

23
Velryba

Poděkování