Elena Fischerová

Paradise Garden

Z německého originálu Paradise Garden,

vydaného nakladatelstvím Diogenes Verlag

v Curychu v roce 2023,

přeložila Kateřina Klabanová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2025 jako svou 722. publikaci

a 37. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Marta Eich.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Grafická úprava Toman Design.

Sazba a grafická úprava obálky

Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita reprodukce obrazu

Green Day od Laury Croninové.

Foto autorky na záložce Julia Sellmann /

Diogenes Verlag.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 304.

Copyright © 2023 Diogenes Verlag AG Zürich

All rights reserved

© Elena Fischer 2023

Czech edition © Prostor 2025

Translation © Kateřina Klabanová 2025

Cover picture © Laura Cronin 2022

ISBN 978-80-7260-628-3

1

Tohle léto mi umřela máma.

Z písničky v rádiu zbyl jen zvuk namísto pozvánky ke zpěvu, i když jsme ani jedna text neznala. Z lijáku zbylo jen počasí, a ne příležitost vyběhnout ven a tancovat bosky v louži.

Možná to zní poeticky, ovšem jenom na papíře. Přijít o mámu ve čtrnácti je na hovno. A smutek stoupá a klesá jako příliv a odliv, ale nemizí.

Mámin pohřeb se konal za nejparnějšího dne roku. Nebe zářilo bíle a ptáci z něj div nepadali, veverky se stáhly do stínu za náhrobky. Kolem cestičky kvetly růže a vítr přinášel jejich sladkou vůni až ke hrobu. Vedro protahovalo čas a zpomalovalo všechen pohyb.

Potily se mi ruce a já si je otírala o šaty a civěla jsem do jámy u nohou. Na dně tam ležela rakev, na ní slunečnice a v ní moje máma. Obličej v rámu černých kudrlin, červeně namalovaná pusa s potutelným úsměvem, lýtka v bílých kovbojských kozačkách, alespoň tak jsem si ji představovala.

Zároveň jsem měla pocit, že se každou chvíli musí objevit vedle mě a zachránit mě. Uhladí si sukni a prohrábne vlasy. Pak řekne něco jako: „Netvař se jak na funuse, kdo se na to má koukat!“ Dá mi pusu na šešulku, vezme mě za ruku a rozběhneme se spolu pryč, jako tolikrát.

Jenže máma se samozřejmě nedostavila.

Zato se dostavila první menstruace.

Kněz hodil na rakev hlínu. „Tělo naší sestry ukládáme do země, neboť člověk je prach a v prach se obrátí,“ pronášel tak zvláštně zpěvavě a ze mě crčela teplá a živoucí krev. Blesklo mi hlavou, že snad taky umírám, a nejradši bych se byla vrhla dolů za mámou. Připadalo mi jako zrada těla, že začalo krvácet právě teď. Stála jsem tam bez hnutí. Zavřela jsem oči a doufala, že mě tak nikdo neuvidí. Doufala jsem, že si nikdo nevšimne, jak jsem právě dospěla v ženu.

Snažila jsem se vtáhnout ten proud silou vůle zpátky, ale přitažlivost byla silnější. Krev mi tekla po vnitřní straně stehen, jako by se taky chtěla obrátit v prach. Stiskla jsem nohy k sobě a cítila, jak se mi vpíjí do žlutých letních šatů.

Kdyby tu byla i babička, sevřela by rty, až by se ty linky v koutcích stočily dolů. Jí by proudem tekly slzy. Protože v sobě schovávala snad celou nádrž, která by vydala na potoky pláče. Nebo měla tvář tak vrásčitou proto, že z ní vyždímala veškerou vláhu a nezůstalo nic než vyprahlost.

A já se v den, kdy mi umřela máma, rozpadla. Přetrval jen sled písmenek, která kdysi tvořila jméno.

Máma mi říkala Billie. B-i-l-l-i-e.

Rty se jí přitom pohnuly krátce, sotva znatelně. Jak se doopravdy jmenuju, jsem se dozvěděla, když mi bylo sedm. První školní den nás paní učitelka postupně vyvolávala. Zůstala jsem já spolu s úplně cizím jménem.

„Billie je domácky Erzsébet,“ vysvětlila mi máma. Vyslovila to dokonale. Maďarsky jsem sice trochu rozuměla, ale tohle mi znělo spíš jen jako nadávka.

„Proč jsi mě rovnou nepokřtila Billie?“

„Tvojí babičce se to nezamlouvalo,“ povzdychla si máma. Já babičku neznala, ale že se jí nelíbilo nic, co měla ráda máma, jsem už vyrozuměla.

„Proč se jí to nezamlouvalo?“ chtěla jsem vědět.

„Jméno Billie není v bibli.“

„A Marika v bibli je?“

Máma zavrtěla hlavou. „Ne přímo,“ dodala. „Ale Marika znamená dar Boží. Teda v jednom významu.“

„Takže znamená ještě něco dalšího?“

Máma se zakřenila, až jí bylo vidět zlatou stoličku.

„Vzpurná. Jenže na to tenkrát babička nepomyslela.“

2

Ale teď zpátky na začátek.

Všechno totiž začalo posledním školním dnem.

Začalo to písničkou v rádiu.

Začalo to velkými plány.

Možná to začalo vším dohromady.

Každopádně jsem dorazila domů právě včas, abych s mámou mohla hádat. Tuhle výherní soutěž jsme si nikdy nenechaly ujít.

„Ztiš to,“ napomenula jsem ji, jen jsem vešla do obýváku.

Slyšela jsem moderátora už na pavlači a nejspíš neušel ani sousedům.

„Pšt,“ sykla máma a položila si prst na rty. Druhou rukou držela telefon. Nejspíš i předem vyťukala číslo. Soutěžily jsme snad tisíckrát.

Seděla na gauči, pohupovala levou nohou a na čele se jí leskly perličky potu. Odpolední vedro se nedalo vydržet. Máma zotvírala okna, ale v pokoji se vzduch stejně ani nehnul.

Sotva jsem dosedla vedle ní, moderátor odpočítal začátek.

„Tři dva jedna,“ zahlaholil a vzápětí se ozvaly první tóny.

„Wicked Game!“ vykřikla máma.

„Ani náhodou,“ vyhrkla jsem. Hned jsem melodii poznala. „Je to All My Tears!“

„Seš si jistá?“

„Honem, zmáčkni to!“ poháněla jsem ji.

Protože nestačilo písničku poznat, musely jsme se i včas dovolat. Nejvíc dokázalo naštvat, když se člověk dostal do vysílání, ale hádal špatně. Máma zmáčkla tlačítko a přiložila si telefon k uchu.

Vyhrát peníze pro nás znamenalo strašně moc.

Tam, kde jsme žily, si totiž většina lidí slovo „výhra“ dávno vyškrtla ze slovníku.

Na kraji města nebydlel nikdo dobrovolně. Náš dům byl nejvyšší z pěti paneláků postavených do půlkruhu a dohromady tvořily takovou pestrobarevnou čtvrť. Co blok, to jiná barva, ten náš měl nevýraznou žlutou.

Když někdo uvedl tuhle adresu, třeba u pohovoru, věděli všichni, která bije. Děkujeme za váš zájem, další, prosím. Máma by o tom mohla povídat.

Zadržela jsem dech a napočítala do čtyř. Čtyřikrát to zazvonilo – a najednou jsme se slyšely v rádiu.

Samým vzrušením jsme si skákaly do řeči. Máma přecházela z němčiny do maďarštiny a zpátky jako vždycky, když byla celá pryč. Ale moderátor nám stejně rozuměl. Nakonec nám řekl, ať nezavěšujeme. Nemohly jsme uvěřit, že se na nás konečně usmálo štěstí.

„Snad nám to ta smyčka nepožere?“ strachovala se máma. Dala telefon nahlas a drbala si ucho. Úplně jí hořelo.

Čekaly jsme jen pět minut. Pak nám nějaká paní pogratulovala a chtěla po nás číslo účtu. Máma jí ho diktovala z karty, jako by odříkávala modlitbu a předem věděla, že bude vyslyšena.

Když položila sluchátko, prohlásila: „Letos pojedeme na dovolenou!“

„Na opravdickou dovolenou?“ ujišťovala jsem se. Už jsem před sebou viděla, jak větřík načechrává listy palmám, viděla jsem písečnou pláž a samozřejmě jsem viděla moře.

„Na opravdickou dovolenou,“ přitakala. Pak vstala, aby se nachystala do práce.

Natáhla jsem se na gauči. V tom vedru se mi klížily oči. Zavřela jsem je a poslouchala šumění sprchy. Za chvíli se máma znovu objevila v obýváku hvězdně vyfiknutá, jak tomu říkala. V tričku s flitry, až ve slunečním světle vážně zářila, v upnutých džínách a bílých kovbojských kozačkách zdobených třešničkami. Na rozloučenu mi dala pusu a vyrazila autobusem do města na večerní šichtu.

Máma měla dvě práce.

Dopoledne uklízela skleněnou krabici složenou z menších skleněných krabic, kde pracovali kravaťáci v oblecích za fůru peněz. Kromě uklízení jim taky obstarávala sponky na papíry, dopisní obálky a zvýrazňovače – a někdy i chladicí patrony. Občas se tam stávalo, že někdo narazil do dveří nebo do stěny. Po večerech obsluhovala máma v jednom baru.

„Bar nás sice udržuje v náladě,“ říkávala, když pak přepočítávala dýška, „ale uklízení nás drží při životě.“

Ve firmě, kde dělala, vídávala máma ty nejpraštěnější věci. To proto, že sama zůstávala neviděna. Když v džínách a zástěře procházela po chodbách, doplňovala papíry do tiskáren nebo myla záchody, nebral ji nikdo na vědomí. Všichni si tam na ni za ta léta zvykli jako na pojízdnou skříňku nebo na stojací lampu. Teprve když přišla domů, převlíkla se, rozpustila si vlasy a pusu si přejela červenou rtěnkou, byla taková, jaká být chtěla.

Jednou za směnu musela máma projít všechny kanceláře a vysypat koše na papír.

„Charakter člověka poznáš podle toho, jak zachází s tím, co už nechce,“ říkávala máma.

Chlápek na konci chodby cpal do koše na papír úplně všechno: zbytky jídla, kelímky s nedopitým kafem, cédéčka, boty. Jednou tam máma našla kapesník od krve. Nemohla koš jen tak vysypat, denně ho musela vlastnoručně přebírat. Z jeho koše na papír vytahala půl chlápkova života.

Když se máma večer vrátila z baru, byla jsem ještě vzhůru. „Šoupni se,“ popostrčila mě a vlezla si ke mně do postele. Otočila se tak, že jsme ležely tváří v tvář.

„Můžeme za ty peníze jet k moři?“ zeptala jsem se.

„Jasně, kam bys chtěla?“ usmála se máma.

„K Atlantiku. Nebo do Karibiku.“

Když jsem myslela na moře, nikdy jsem se nenudila. Buďto panovalo vlnobití, nebo tyrkysová voda vypadala úplně jako na obrázcích ve výloze cestovních kanceláří. Tak i tak jsem po něm toužila. Někdy mě ta touha sužovala jako štípanec na místě, kde se nemůžu poškrábat, protože tam nedosáhnu.

„Já bych nejradši na Floridu,“ zasnila se máma. „A po ránu bych si tam na pláži dávala ty jejich palačinky.“

„To se rozumí,“ souhlasila jsem a zakručelo mi v břiše.

Máma byla do Floridy blázen od chvíle, kdy viděla ten film, jak holčička s mámou bydlí v obytňáku. Jinak se v něm nic moc neděje. „Proč někdo točí film, kde se nic neděje?“ zajímalo mě. Když jsem psala příběhy, dělo se toho v nich vždycky spousta. „Dokud se nic neděje, může se stát cokoliv,“ prohlásila máma a tak nějak to souhlasilo.

Vstala.

„Víš co? Dáme si je hned.“

A zmizela v kuchyni.

Lepší palačinky než ty máminy jsem nikde nejedla. Dělala je vždycky, když bylo co slavit. A u nás se slavilo každou chvíli. Třeba narozeniny. Nejen ty naše, ale všech dětí v baráku. A těch tu bylo jako smetí.

Přinesla mi do postele talíř palačinek a zeptala se: „Nelezou ti už i nosem?“

Ptala se tak vždycky.

„Říká se ušima,“ připomněla jsem jí, namočila jsem ukazováček do sirupu a olízala z něj tu javorovou dobrotu. S frazeologií měla máma v němčině pořád ještě problém. Lámala věci přes nohu, šla hlavou proti plotu a říkala: „Tenhle idiot by se měl konečně chytit za čelo!“

Sedla si na kraj postele.

„Všechno se časem zají.“

„Třeba písnička,“ přikývla jsem jen.

Někdy jsem si totiž nějakou písničku pouštěla pořád dokola, až jsem po čase vlastně už ani nevěděla, proč se mi kdysi tak líbila.

„Třeba. Nebo člověk,“ dodala. „Ale ty ne. Ty se nikdy nezajíš.“ Máma mě objala, div mi talíř nevyrazila z rukou.

V noci, když máma už dávno spala v obýváku, jsem ještě jednou vylezla z postele. Otevřela jsem okno a vyklonila se ven do tepla letního vzduchu.

Bydlely jsme skoro až nahoře. Sedmnáct pater nad zemí. Odtud by člověk krásně viděl na moře, kdyby tu bylo. Jenže místo něj jsme se dívaly na dálnici. Vinula se chráněnou krajinnou oblastí a rozřezávala zeleň na dva díly. Šumění aut neustávalo a my ho už sotva vnímaly. Dřív mě ukolíbávalo. „Slyšíš to moře?“ šeptávala máma.

O prázdninách provoz houstl. Někdy nám máma nalila džus, přidala do velkých skleniček led, ozdobila je růžovým brčkem a do citronu píchla párátko s deštníčkem. Vtiskla mi koktejly do ruky, vzala dvě lehátka a postavila je na pavlač mezi dveře od bytu a zídku s napůl odloupanou omítkou.

Pak jsme si hrály na dovolenou.

Posadily jsme se vedle sebe, máma v bílých bikinách, já v plavkách, a vystavily jsme břicho sluníčku. Radovaly jsme se, že už jsme tam, zatímco ostatní trčí v autě. Na dálnici.

Stála jsem u okna a naslouchala.

Pravda mi došla teprve teď. A pravda byla taková, že by nám ani za mák nevadilo vyměnit si to. Že by nám bylo nekonečně milejší trčet v autě, protože by nás dovezlo do Itálie, Francie nebo do Španělska.

3

Seděla jsem na pavlači a prohlížela si katalogy cestovních kanceláří. Měly snad tisíc stránek a lesklou obálku.

Pán v cestovce se zeptal, kampak bych ráda vyrazila, ale to jsem ještě sama nevěděla. Jen jsem chtěla mámu překvapit nějakým skvělým nápadem.

„K moři!“ odpověděla jsem.

„Po Evropě?“ sondoval pán a já kývla.

„Do Portugalska, Španělska, Francie, Itálie, Řecka?“

„Přesně,“ potvrdila jsem. „A mohla bych dostat taky katalog Maďarska?“

„Maďarsko ale neleží u moře,“ podotkl a sbalil mi do tašky štos katalogů.

Že Maďarsko neleží u moře, jsem přirozeně věděla i bez něj, navíc bych tam mámu v životě nedostala. Ale ráda jsem si ho prohlížela aspoň na obrázcích.

Byla jsem už ve dveřích, když mě něco napadlo.

„Máte i katalog Floridy?“

Teď jsem střídavě zírala na bleděmodrou oblohu nad sebou a na ulici vedoucí tyrkysovou vodou. Viděla jsem palmy a pláže s pudrovým pískem před růžovými hotely a u nich obří bazény a terasy s proutěnými houpačkami a zahrady, kde květy dosahovaly velikosti fotbalových míčů.

A pak jsem uviděla ceny.

Všechno stálo tolik, že jsme si nemohly dovolit ani letenku tam. Nemohly jsme si dovolit žádnou letenku, i kdyby se na sedadle smělo střídat.

Zaklapla jsem katalog s Floridou a zavřela oči. Sluníčko už se vyšplhalo vysoko a zbarvilo mi temnotu za víčky doruda. Měla jsem celou pavlač jen pro sebe, ale věděla jsem, že to tak dlouho nevydrží. Svůj život jsme tu s mámou nepřenášely ven samy. Jakmile se oteplilo, dělily jsme se o pavlač se všemi sousedy, protože na naší straně nikdo balkon neměl.

Patřila k nim třeba Luna. Byla starší než já, ale mladší než máma. Kolik přesně jí je, jsme nevěděly. Někdy říkala třiadvacet a jindy zase dvaatřicet. Pravda si hrála na schovávanou někde mezi. Věk u Luny závisel na tom, jak stará si připadala. Pracovala kousek od baráku ve studiu Sunset. Když si někoho oblíbila, pustila ho do solárka zadarmo. Po kapsách džín vždycky nosila žetony, aby je mohla používat místo mincí. Měla jsem Lunu ráda a máma taky a Luna zase nás. Ale to nám v tomhle případě bylo k ničemu, protože já na solárko ještě neměla věk. Mohlo se do něj až od šestnácti. Opakovaně jsem se pokoušela Lunu přemluvit, ale ona jen vrtěla růžově obarvenou hlavou. A máma se opalovat ve studiu nepotřebovala. Když v zimě pleť většiny lidí už zase připomínala kabanos, byla ta mámina ještě snědá. „To je tou romskou krví,“ říkávala s povzdechem. Nemohla pochopit, proč i za tuhle výhodu musí tak draze platit.

Rozevřela jsem další katalog. Itálie se Floridě samozřejmě vyrovnat nemohla, ale i tam vypadaly pláže lákavě a dělala se tam skvělá pizza. A to je samo o sobě co říct. Srovnávala jsem hotely a kempy. Listovala jsem tam a zpátky a zase od začátku. Netrvalo dlouho a došlo mi, že tohle nám naše výhra prostě nepokryje. Vydá možná na novou matraci a jeden dva výlety do většího zábavního parku. Snad vystačí i na roční permanentku do bazénu. Celá možná na cestu do Itálie naším nissanem. Ale co pak?

„Chystáte se někam na léto?“ ozval se najednou hlas vedle mě. Byl to Ahmed. Přes rameno mu visela sportovní taška a na ní se bimbal pár boxerských rukavic. Ahmedovi se kůže leskla potem, ale v tomhle počasí se dalo těžko odhadnout, jestli někdo míří na trénink, nebo se z něj vrací. Ahmed měl pleť ještě tmavší než máma. Oficiálně byl Izraelec, jenže taky Palestinec. To mi nešlo moc do hlavy, ale nijak jsem se tím nezaobírala.

Chvilku jsem přemítala, jestli mu mám vykládat, že jsme vyhrály, a nakonec jsem to neudělala. Aby mu to nebylo líto. Ahmed přijel do Německa studovat chemii, ale bůhvíproč ve studiu moc nepostupoval. Když se ho máma ptala, jak se mu vede, zasmál se vždycky a prohlašoval: „Dobře, dobře!“ Poslední dobou teda spíš mlčel. Věděla jsem, že roznášel letáky a že o tu práci přišel.

„Chceme jet k moři,“ oznámila jsem mu. „Ale nejspíš stejně zůstaneme tady.“ Odložila jsem katalog s Itálií vedle sebe na zem. „Všechno je děsně drahý.“

„No a co Severní moře? Není tak daleko a slyšel jsem, že je tam moc hezky.“

Ahmed odemkl dveře. Bydlel hned vedle nás. Když jsme s něčím potřebovaly pomoct, zaklepaly jsme na něj. Náramnou silou a velkýma rukama otevřel každou sklenici marmelády. Já si ho oblíbila. Voněl mýdlem a šíšou a měl ty nejdelší řasy na světě, alespoň co jsem kdy viděla. Navíc míval i bezva nápady.

Vstala jsem. Nejradši bych se rovnou rozeběhla zpátky do cestovky pro katalog s německou prázdninovou nabídkou. Ale odpoledne měli zavřeno. Místo katalogu jsem si ven vzala svůj školní atlas, papír, tužku a kalkulačku. Rozevřela jsem atlas a hledala mapu s celým Německem. Na sever se odtud dalo dojet hned po několika dálnicích. Nevedly samozřejmě až k moři. Nikdo nechtěl sedět na pláži, za kterou se řítí auta. Ale okresek tam pokračovalo dost. Našla jsem si nejkratší trasu. Pak jsem si poznamenala název nejbližší obce. Dala jsem se do počítání. Na benzín by nám peníze vystačily. Možná dokonce i na jednu noc v hotelu.

Potom jsem přikreslila sluníčko, pláž a vlny a nahoru jsem připsala „Severní moře“.

„Co to tu děláš?“ ozvala se za mnou máma.

Před deseti minutami se vrátila z práce. Nemusela jsem se ani otočit, abych věděla, že pracovní džíny a tričko leží na zemi v chodbě. Když přišla z firmy, jednoduše ze sebe všechno shodila. Pak šoupla oběd do mikrovlnky.

Přinesla mi kouřící lasagne a naklonila se nad opěrku lehátka.

„Myslela jsem, že máš prázdniny,“ podotkla, když uviděla atlas.

„Plánuju nám dovolenou.“

Vzala jsem si talíř a postavila ho vedle sebe na zem. Máma si přitáhla svoje lehátko blíž ke mně.

„Ukaž.“

Po třech vteřinách mi poznámky vrátila.

„Ne. To ani náhodou. Jak jsi na to přišla?“ zkřížila si ruce na prsou.

„Proč ne?“ nechápala jsem.

„Co bysme dělaly u Severního moře?“ ptala se. „Mrzly na pláži? A vítr nám přece leze krkem.“

„Je tisíc stupňů. Mrznout tam rozhodně nebudeme.“

„Pojedeme do Francie,“ prohlásila máma a opřela se.

„Francie vychází moc draho,“ namítla jsem. „Máme sotva tak na jízdu tam. Kde budeme spát?“

„Něco už vymyslíme,“ prohlásila máma a upila mi kolu.

„Jo? Co asi?“

„Je teplo. Můžeme spát venku.“

„A když bude pršet?“

„Tak přespíme v autě.“

Protože viděla můj výraz, dodala: „Víš, že někdo v autě bydlí celej život? Vsadím se, že si ho nechává co rok přelakovat.“

Náš nissan jsem měla ráda. V tom problém nebyl. Dopřávaly jsme si luxus jen v něm. I když většinou jsme jezdily autobusem. Někdy jsme si dokonce koupily i jízdenku. Nissanem jsme si do města vyjely jen občas zkraje měsíce.

Potíž spočívala v tom, že mu před rokem propadla technická. Krom toho se špatně zavíraly dveře spolujezdce. Ale máma na to šla rafinovaně: připevnila dveře kouskem šňůry k rámu. V zatáčkách jsem je teda stejně musela pevně držet jako milovanou bytost nad propastí.

„Představ si, že horliví policajti tě budou buzerovat za takovou blbost, místo aby honili opravdický zločince,“ rozčilovala se jednou.

Jenže já se tak snadno nevzdávala.

„U Severního moře je hezky,“ hájila jsem návrh.

„A odkud to víš?“

„Od Ahmeda. Odkud víš ty, že tam hezky není?“

„Něco prostě vím a basta.“

Nešlo mi do hlavy, co máma proti Severnímu moři má. Vstala jsem, zvedla štos katalogů a hodila je na zem.

„Co děláš?“ vyjela máma.

„Když všechno víš, nemusela jsem je vůbec nosit.“

Chvíli civěla na katalogy. Na tom nejhornějším byl plameňák.

„To je Florida?“

Kývla jsem.

Máma si pošoupla sluneční brejle do vlasů.

„Ten jsi přinesla kvůli mně?“

„Jo,“ hlesla jsem a máma mě objala. A já samozřejmě objala ji. Když žije člověk jen ve dvou, je nejlepší se zase rychle usmířit.

„Co se to tu u vás děje?“

Připojila se k nám Luna. V žabkách její kroky na dlažbě pleskaly. Nosila je v létě pořád. Objevila je na internetu, jeden pár nestál víc než kopeček zmrzliny. Ale protože zaslání vycházelo draho, objednala si jich hned celou hromadu. Teď vlastnila žabky ve všech barvách vesmíru. Byly z Číny a z plastu. Máma říkala, že z nich dostane rakovinu kůže. Že je to jen otázka času.

Udělaly jsme Luně místo.

„Jedeme na dovolenou,“ oznámila jí máma.

Luna sáhla po katalozích a posadila se mezi nás na zem. A pak jí máma pověděla, že jsme vyhrály. „Billie chce k Severnímu moři, ale já do Francie,“ uváděla ji do obrazu.

„Francie!“ přitakala Luna mým směrem. „Jen si vem ty jejich croissanty. A nebude tam i lepší počasí?“

Co měly sakra pořád s tím počasím? Chtěla jsem se do toho vložit, ale Luna mluvila dál.

„Navíc maj Francouzi úžasnej životní styl. Jak se tomu říká?“

„Savoir vivre?“ navrhla jsem.

„Nee, znělo to jinak.“

„Laissez-faire?“

„Přesně tak,“ přitakala.

Máma se na mě rozzářeně podívala. Pochopila jsem, že nemám šanci. Právě mě přehlasoval někdo, kdo hlasovací právo vlastně vůbec neměl. Povzdychla jsem si. Jakmile si máma vzala něco do hlavy, nedala si to vymluvit. A v případě těch croissantů měla Luna pravdu.

Z kapsy kraťasů vylovila lahvičku s lakem na nehty. Spustila ho mámě do klína a zasmála se, jako by někdo udělal vtip.

Luna se často smála bez důvodu. Možná to souviselo s tím, že byla ten nejveselejší a zároveň ten nejsmutnější člověk pod sluncem.

A přes den snila víc než já v noci. Jejím největším snem bylo vzít si někoho, kdo ji zbaví dluhů.

„To se načeká,“ podotkla k tomu máma.

Odšroubovala víčko a chytla Lunu za ruku. Nehty si navzájem lakovaly často. Luna mámě pravačku, protože psala pravou rukou, a máma jí levačku, protože Luna dělala všechno levou.

Lak připomínal rozteklou vanilkovou zmrzlinu.

„Kdy konečně dostanu pohlednici z Hollywoodu?“ nadhodila máma.

Zatímco Luna čekala na ideálního partnera, zkoušela se prosadit jako herečka. To byl další její sen. Věčně se učila scénáře: dole v prádelně, ve frontě v diskontu, a když dezinfikovala solárka. Doufala, že ji někdo objeví.

„Brzy,“ tvrdila. „A pak si tam koupím obří barák a budeme v něm bydlet spolu.“

Věčně trousila nápady toho typu. Já si pomyslela, že v obřím baráku spolu bydlíme už teď, dělí nás jen jediná stěna, ale nechala jsem si to pro sebe.

„A ty? O čem sníš ty?“ ptala se mámy.

Máma mlčela a pak řekla: „O klimatizaci.“

Luna se zasmála. „Oukej. A teď vážně?“

„O Francii. Ode dneška sním o Francii.“

Máma se uvelebila v lehátku a zavřela oči.

„A co je tvůj sen?“ obrátila se Luna ke mně.

Nad tím jsem nemusela nijak dumat.

„Stát se spisovatelkou.“

„Dávej si pozor na jazyk,“ varovala Lunu máma. „Od rána do večera si čmárá něco do notýsku.“

Později jsem vzala plastovou misku, nasypala do ní popcorn a postavila ji s láhví koly na stůl v obýváku. Luna přinesla chipsy.

„Sladký a slaný,“ prohlásila a strčila si do pusy obojí najednou. „Kdybyste se měly rozhodnout… Čemu byste daly přednost?“

„Já sladkýmu,“ řekla máma.

„Já slanýmu.“

Pustily jsme si televizi a čekaly jsme na Lunin výstup. Celou tu dobu mě v nose šimrala vůně jejího šamponu. Vlasy jí voněly kokosem.

„Tam! Támhle vzadu!“ vykřikla máma.

Luna seděla ve vlaku a podávala průvodčímu jízdenku. Přetočily jsme to minimálně osmasedmdesátkrát.

S gustem jsme se nechávaly nakazit tím Luniným „zářným životem“, jak tomu říkala.

4

Pár dní nato měla máma volno. To byla jedna dobrá zpráva. Ta druhá byla, že začínal měsíc. Se začátkem měsíce jsme začínaly žít nanovo. Se začátkem měsíce se máma snažila napravit konec toho předchozího. Se začátkem měsíce vždycky prohlásila: „Tak co podnikneme?“

Naslouchala jsem kvikání z obýváku. Za chvíli se máma probudí. Převalovala se na matraci sem a tam. Večer si ji vždycky napumpovala, ráno ji vyfoukla, stočila a balík šoupla za gauč. Slyšela jsem, jak bosá přechází po kuchyni. Natočila vodu do konvice, otevřela troubu, vytáhla plech, zase ho tam zastrčila a troubu zavřela.

Ležela jsem v posteli a představovala si naši dovolenou. Během uplynulých dní jsem zas a znovu srovnávala fotky z pobřeží Severního moře a z Francie. Samozřejmě jsem si přece jen došla i pro katalog Německa. Když jsem s ním v podpaží připochodovala domů, povytáhla máma obočí, ale neřekla nic.

A pak se stalo něco zvláštního. Čím delší dobu jsem fotografie porovnávala, tím víc ty od Severního moře bledly. Jak jsem si tak pořád dokola prohlížela palmy podél promenád kolem pláží bez konce, prastará městečka, běloskvoucí jachty v přístavech a crêpes s čokoládou, dostávala jsem čím dál větší chuť vyrazit do Francie. Nakonec jsem už sama pochybovala, že by to v Německu vůbec byla pořádná dovolená.

A když máma ráno přišla ke mně do pokojíčku s teplými croissanty a bílou kávou, nemusela mě ani přesvědčovat.

„Ve Francii by chutnaly tisíckrát líp,“ nadhodila.

„No tak jo,“ svolila jsem plnou pusou. „Pojedeme do Francie.“

Máma zatancovala po pokoji a pak se uklonila. „Merci, Madame!“

Odhadovala jsem, že víc toho francouzsky říct neumí. Kromě croissant a crêpes pochopitelně.

Načež se zeptala: „Tak co podnikneme? Co takhle vyrazit si do města. Můžeš si vybrat šaty.“

Zaparkovaly jsme nissan v podzemní garáži u řeky. Odtamtud se do centra šlo deset minut pěšky, ale vyplatilo se to. Tahle podzemní garáž byla nejlevnější ze všech. Kromě toho vedla procházka kolem řeky.

Řeka dělila město na dvě poloviny. Na naší straně ležel kousek parku, kde se smělo grilovat. Když bylo teplo, scházely se tam širší rodiny. Někdy se okolo grilu motalo tolik lidí, že se ani nedalo poznat, kdo je čí táta nebo strejda nebo sestra nebo bratranec. Ale na tom nesešlo, protože všichni patřili ke všem. Ženská část rodiny posedávala na barevných dekách a ta mužská hrála pétanque nebo si házela talířem. Pak dali na gril obří špízy. Děti řádily kolem a občas se hádaly. Ale potom si prostě našly jinou hru s někým jiným.

Občas jsem si po škole lehla do trávy u řeky s Leou. Lea byla moje nejlepší kamarádka. Ležely jsme spolu na břehu a dělaly domácí úkoly. Aspoň já teda dělala domácí úkoly. Lea komentovala kolemjdoucí. Byla vysazená na oblečení. Na tom jejím se dalo hned poznat, že mají tolik peněz, aby si mohli dovolit letět k moři, první třídou, objednávat si v restauraci menu o třech chodech, i když neměli hlad, nebo obrážet obchody a nakupovat, i když jim ve skříních viselo tolik hadrů, že je ani nemohli unosit.

Když jsme s mámou dorazily do centra, chtěla jsem hned zamířit k našemu sekáči, ale ona mě pevně chytla za loket.

„Ne, dneska ti pořídíme něco z první ruky.“

„Ale…“ zaprotestovala jsem, jenže máma mi položila prst na rty.

A tak jsem poledne strávila v kabince největšího obchoďáku a máma mi nabízela další a další šaty. Všechny jsem si je vyzkoušela a ve všech jsem si připadala cizí. Neměla jsem chuť na kytičkovanou fialovou ani na proužky všech barev.

„No tak se ještě porozhlídneme dál,“ prohlásila máma.

Ale to jsme vůbec nemusely. Moje šaty totiž nevisely u ostatních. Schovávaly se uprostřed džín. A já hned věděla, že tam čekaly na mě. Jako by na nich stálo moje jméno. Svítily citrónově žlutou a dokonale mi padly, jako by mi je někdo ušil na míru. Ramínka měly na dva prsty, dvojitá, s knoflíkem a několika dírkami, takže se dala nastavit. A nejvíc se mi na nich líbilo, že ty knoflíky vypadaly jako slunečnice.

„Co jim říkáš?“ zeptala jsem se, když jsem vyšla z kabinky.

„Ty knoflíky!“ zářila máma. „Nádhera! Jsou z porcelánu?“

Máma slunečnice milovala. Kousíček od nás jich rostly statisíce. Když někdy potřebovala útěchu, prohlásila: „Zajdeme se podívat na slunečnice, Billie, jo?“ Zůstaly jsme tak dlouho, dokud jim okvětní plátky nevzplály v západu slunce. „Těm to pálí,“ říkávala máma. „Točí se za světlem.“ Nikdy by žádnou z nich neuřízla a neodnesla by si ji do vázy. „Násilí má spoustu podob,“ vysvětlovala mi, „a řezat kytky k nim taky patří.“

Prodavačka nám šaty obalila růžovým hedvábným papírem, potom vzala bělostnou krabici a nakonec nám na ně dala svítivě bílou tašku. A já věděla, že tohle balení nikdy nevyhodím.

Vyšly jsme z obchoďáku ruku v ruce. Procházely jsme se na sluníčku a máma se zeptala: „Máš chuť na zmrzlinu?“

Usadily jsme se v kavárně Venezia a já si směla objednat Paradise Garden, ten největší pohár v nabídce.

„Ty nejíš, ty maluješ,“ smála se máma, protože jsem míchala jahodovou zmrzlinu s marakujovou a kokosovou a novou příchuť jsem pojmenovala Flamingo.

Když jsem hustou kaši vysála brčkem, dala si máma přinést účet. A sumu velkoryse zaokrouhlila.

„Dneska skočíme z deseti metrů,“ rozhodla se pak. „Dneska je na to ideální den.“

Ten pohled jsem znala. Dívala se tak, když překvapila sama sebe. Spontánnost byla pro mámu tím, čím pro většinu rutina: oporou.

Mně se v noci často zdávalo, že skáču z věže. Ale než jsem stačila proříznout vodu, vždycky jsem se rozletěla pryč. Když jsem se vzbudila, srdce mi divoce bušilo.

Sotva jsme došly ke koupališti, rozpršelo se a v dálce zahřmělo. Paní v pokladně už nás nechtěla pustit dovnitř.

„Pokladna se zavírá hodinu před koncem otevírací doby,“ oznámila nám zamřížovaným okýnkem a zapřela se o pult. Na tlustých prstech s rudě nalakovanými nehty se jí lacině blyštěly prstýnky. Vedle ní ležela krabička. Byla otevřená a čouhala z ní cigareta. Určitě si vzápětí na jednu odskočí.

„Můžeme se proplížit,“ zašeptala jsem mámě do ucha, ale ona zavrtěla hlavou a mlaskla jako vždycky, když jsem podle ní plácala nesmysly. Pak se obrátila na pokladní.

„Tahle mladá dáma“ – ukázala na mě – „má taky svoje plány. A teď je“ – podívala se významně na hodinky – „dvaašedesát minut do konce otevírací doby.“ Založila si ruce na prsou. I když byla dost drobná, gesto zapůsobilo.

Kromě pár plavců na koupališti už skoro nikdo nebyl. Postavily jsme si věci do trávy a shodily ze sebe všechno až na spodní prádlo. Máma naštěstí měla normální kalhotky, a ne něco svůdnějšího, jako když má s někým rande.

Skočila první. Došla na konec prkna, dívala se přímo před sebe a chvilku tam klidně stála. Pak vzpažila, jako by se konečky prstů chtěla dotknout nebe, a sepnula ruce. Tělo se jí prohnulo do luku a nakonec téměř neslyšně proťalo hladinu. Šipku uměla dokonalou.

„Teď ty,“ usmála se, když se vytáhla na kraj bazénu a vytřela si vodu z vlasů. „Nemusí to vypadat hezky. Ale ty si musíš věřit.“

Máma pro všechno našla ta správná slova.

Stoupala jsem po kovových šprušlích až nahoru. Máma se mi zdála čím dál menší a modrá plocha čím dál děsivější. Představovala jsem si, že věž je skála a bazén moře. Představovala jsem si, že jsem mořská panna a moře je můj domov.

A pak jsem skočila. Když jsem s roztřesenýma nohama vylezla z vody, vytáhla máma z tašky balíček. „Pro tu nejodvážnější holčičku, jakou znám,“ usmívala se. Pohladila jsem rukou balicí papír. Zapraskal. Našla jsem v něm plavky. Měly červenou barvu a pod žraločí ploutví nápis BEWARE OF THE SHARK! Hustější plavky jsem ještě neviděla.

„Kdes je vzala?“ žasla jsem.

„V obchoďáku,“ zasmála se máma. „To zkoušení ti trvalo celou věčnost. Stihla bych nakoupit třeba deset dalších věcí.“

Objala jsem ji.

„A jak jsi mohla vědět, že skočím?“

Pokrčila rameny. „Jsem tvoje máma.“

Tohle všechno byl ten nejlepší dárek v životě. A bez narozenin.

Doma jsme čekaly, jestli se k nám přižene bouřka, a ono pořád nic. Zotvíraly jsme dveře i okna. Doufaly jsme, že se zvedne aspoň vánek, ale parno se ani nehnulo. A pak se obloha protrhla a ze země i z listí stromů stoupala pára.

Seděly jsme na gauči a pochutnávaly si na melounu. Gauč byl naše nejoblíbenější místo. Máma ho před lety našla na sběráku. Ahmed jí s ním pomáhal a poradil jí tu pěnu na koberce. Používal ji k čištění modlitebních koberečků a pak je házel přes zídku, aby vyschly na sluníčku, a máma s ní vyčistila pohovku. Byla potažená modrým sametem a dost flekatá.

A taky kouzelná. O tom jsem nepochybovala.

Ten gauč mámě totiž rozvazoval jazyk. I tak jsem o její minulosti skoro nic nevěděla. Netušila jsem ani, kdo je můj táta. Ale tu a tam z ní přece jen něco vylezlo.

Například že vyrůstala na venkově kousek od Budapešti. Dům jim postavil její tatínek vlastníma rukama.

Udělal v něm tři pokojíčky, bohužel využili jen jeden. Další dva měly patřit jejím sourozencům.

„Jenže se nenarodili. Umřeli dřív, než přišli na svět.“

„Proč?“ vyzvídala jsem.

„To nevím.“

K domu patřila zahrada a chlívky. Máma měla jako malá na hraní kočky, slepice a kozy. V obýváku nám visela fotka, jak sedí na obřím praseti a směje se do objektivu. Doma byla fůra práce, ale táta už ne. Brala jim ho rakovina, měsíc po měsíci víc a víc. V deseti letech si máma sedla k tátovi na kraj postele a vzala ho za ruku.

„Měl kůži skoro průsvitnou,“ vzpomínala.

Musela mu slíbit, že si se vším poradí sama.

Umřel ještě ten den.

„Co bylo nejhorší na tom, že už jsi tátu neměla?“ zajímalo mě.

„Zůstat s máti,“ procedila. „Ruku měla vždycky rychlejší než pusu.“

Nejspíš, napadlo mě, jsme ji právě proto ještě nikdy v Maďarsku nenavštívily.

Ukousla jsem si větší sousto melounu. Po bradě mi tekla šťáva a kapala na seznam v klíně.

Chtěly jsme vyrazit co nejdřív. Máma jenom ještě musela zařídit něco kolem práce.

Po půl hodině jsme měly blbenku hotovou.

„Bydlely jsme někdy u moře?“