Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Základy územního plánování

Jan Maňas

Recenzenti:
prof. Ing. arch. ThLic. Jiří Kupka, Ph.D.
Katedra urbanismu a územního plánování, Fakulta stavební, ČVUT v Praze

doc. Ing. arch. Jiří Löw
Ústav urbanismu, Fakulta architektury, VUT v Brně

doc. RNDr. Jaroslav Burian, Ph.D.
Katedra geoinformatiky, Přírodovědecká fakulta, Univerzita Palackého v Olomouci

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10100. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Obálka Jan Maňas, Rado Bielený
Grafická úprava a sazba Rado Bielený
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 184

První vydání, Praha 2025
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice
© Grada Publishing, a.s., 2025
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2025

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6909-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4587-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5805-8 (print)

Územní plánování představuje základní nástroj pro systematické uspořádání a rozvoj území, který se neustále formuje vlivem historických, politických a legislativních změn. Tato kniha si klade za cíl nabídnout ucelený a přehledný materiál, který kombinuje teoretické výklady s praktickými příklady. Takový přístup umožňuje čtenářům osvojit si základní pojmy a principy a zároveň získat znalosti potřebné pro úspěšné zvládnutí předmětů spojených s územním plánováním a jeho praktické využití.

Zvláštní důraz je kladen na nástroje územního plánování, jejich tvorbu, procesní stránku a aplikaci v praxi. Text rovněž zkoumá roli jednotlivých aktérů, jejichž rozhodnutí přímo ovlivňují kvalitu a efektivitu plánovacích opatření. Kniha věnuje zvýšenou pozornost nástrojům vycházejícím z aktuální legislativy a současně zasazuje územní plánování České republiky do širšího kontextu Evropské unie.

V následujících kapitolách se čtenář seznámí s historickým vývojem plánovacích metod, jejichž kořeny sahají do různých epoch a kultur. Publikace analyzuje vlivy, které formovaly současné přístupy k územnímu plánování, a upozorňuje na specifika politického kontextu, jež mají významný dopad na praktickou aplikaci těchto principů. Součástí publikace jsou rovněž rozbory procesních rovin, identifikace aktuálních výzev z praxe a naznačení možných budoucích scénářů, jež otevírají nové možnosti rozvoje této disciplíny.

Územní plánování naplňuje objektivní potřeby společnosti, avšak jeho realizace bývá často ovlivněna politickými zájmy a tlaky různých skupin. Tato skutečnost představuje výzvu pro plánovače, kteří musejí situaci důkladně analyzovat a efektivně s ní pracovat. Kniha je určena především studentům a budoucím specialistům, kteří se budou podílet na rozvoji území, ale zároveň slouží jako podnětný materiál pro odborníky a všechny zájemce o problematiku plánování.

Pokud máte jakékoli připomínky, upozornění na chyby či návrhy na rozšíření, neváhejte mě kontaktovat na manasj@fzp.czu.cz.

ZKRATKY

ÚP | územní plán
ÚPD | územně plánovací dokumentace
ÚPP | územně plánovací podklad
ÚS | územní studie
ÚAP | územně analytické podklady
PÚR | politika územního rozvoje
PASK | politika architektury a stavební kultury
ZÚR | zásady územního rozvoje
ÚSES | územní systém ekologické stability
VP | veřejné prostranství
VPS | veřejně prospěšná stavba
VPO | veřejně prospěšné opatření
TI | technická infrastruktura
DI | dopravní infrastruktura
ORP | obec s rozšířenou působností
CHOPAV | chráněná oblast přirozené akumulace vod
EIA | Environmental Impact Assessment
SEA | Strategic Environmental Assessment
OOP | opatření obecné povahy
RP | regulační plán
ITI | Integrated Territorial Investments
TIA | Territorial Impact Assessment
ZUP | zásady urbánní politiky
ÚRP | územní rozvojový plán
PRURÚ | podklad pro rozbor udržitelného rozvoje území
RURÚ | rozbor udržitelného rozvoje území
ZPF | zemědělský půdní fond
PUPFL | pozemky určené k plnění funkce lesa
DO | dotčený orgán
SRR | strategie regionálního rozvoje
ZSJ | základní sídelní jednotka
GIS | geoinformační systém
VVURU | vyhodnocení vlivu na udržitelný rozvoj území
NGÚP | národní geoportál územního plánování

Územní plánování je tak silné, jak silná je demokracie – rozhodným je ten, kdo zvedne nebo nezvedne ruku.

Plán představuje dohodu, politikum a vizi budoucnosti. Plánovač, jenž dokáže tuto vizi předat a inspirovat ostatní, se stává katalyzátorem změn ovlivňujících události a přispívajících k utváření naší společné reality.

ÚVOD

Plánování je v obecném významu všudypřítomnou činností, jde o vědomé úsilí systematicky zlepšit kvalitu budoucího rozhodování. Územní plánování, kterému je věnována tato publikace, je tak podmnožinou takové činnosti. Představuje jeden z nejdůležitějších nástrojů, kterými společnost utváří své prostředí. Přestože se na první pohled může zdát jako technická disciplína zaměřená na organizaci prostoru, jeho význam a vliv dalece přesahují otázky fyzického uspořádání sídel, regionů a krajiny. Územní plánování je komplexní, dynamický a neustále se vyvíjející proces, ve kterém se střetávají ekonomické, sociální, environmentální a politické zájmy. Nejde pouze o technické řešení, ale o politikum, neboť často zahrnuje otázky dotýkající se emocionálních zájmů – charakteru místa, kde lidé žijí, kde bydlí a kde rádi tráví čas. Plánovací rozhodnutí jsou navíc viditelná: výstavba budov, silnic, parků, ale i jejich absence ovlivňují každodenní život obyvatel. Územní plánování se nevyhnutelně dotýká pohybu nemalých finančních prostředků.

Historie územního plánování je úzce spjata s vývojem společnosti a jejích hodnot. První pokusy o plánování měst lze vystopovat již ve starověkých civilizacích, avšak pojetí územního plánování, jak jej známe dnes, se začalo formovat až v průběhu 19. a 20. století. Vývoj měst a jejich podoba byly ovšem po staletí ovlivňovány staršími přístupy k navrhování staveb a jejich propojení s okolním prostředím. Již ve středověku hrála klíčovou roli městská práva a privilegia, která definovala uspořádání měst, včetně jejich funkčního i symbolického významu. Později, během období monarchie, do plánování výrazně zasahovaly autoritativní koncepce, přičemž vliv měl i způsob řízení území a správy majetku. Významný zlom pak přišel ve druhé polovině 19. století se vznikem stavebních řádů, které představovaly první pokusy o systematickou regulaci rozvoje měst. Tyto stavební předpisy začaly upravovat například šířku ulic, výšku budov nebo způsob využití pozemků, což výrazně ovlivnilo nejen podobu měst, ale i jejich funkční strukturu.

Industrializace, urbanizace a rostoucí potřeba organizovat stále složitější vztahy mezi různými funkcemi měst a venkova přinesly nové výzvy, na které bylo třeba reagovat. Právě v této době se začaly objevovat první koncepce územního plánování jako samostatné disciplíny, která propojuje technické znalosti, právní nástroje a politickou odpovědnost.

Územní plánování je však mnohem více než disciplína o organizaci prostoru. Je to proces, který odráží hodnoty, ambice a konflikty společnosti. Každé rozhodnutí, které plánování přináší, zahrnuje otázky veřejného a soukromého zájmu, individuálních práv a společenských potřeb. Plánování tedy není jen otázkou hledání technicky správných řešení, ale také vyjednávání kompromisů mezi různými skupinami obyvatel, mezi ekonomickými tlaky a environmentálními požadavky, mezi tradicí a inovací.

Česká republika má v oblasti územního plánování bohatou historii, která odráží její politický, ekonomický a kulturní vývoj. Od plánování řízeného centrálními autoritami v období socialismu až po současný decentralizovaný systém založený na spolupráci samospráv a občanské společnosti. Tento vývoj odráží proměny priorit i způsobů, jakými se plánování realizuje v praxi. Zároveň však přináší klíčové výzvy současnosti: zajištění rovnováhy mezi rozvojem sídel a ochranou přírody, podporu dostupného bydlení při zachování kvality veřejného prostoru nebo hledání řešení globálních trendů, jako jsou klimatické změny, digitalizace a stárnutí populace.

Tato kniha si klade za cíl nejen zprostředkovat historické a teoretické základy územního plánování, ale také nabídnout praktickou rovinu zastoupenou přehledem nástrojů a procesu, v němž se pořizují, stejně jako příklady, které pomohou lépe pochopit tento dynamický a mnohovrstevnatý proces. Čtenář se seznámí s principy, které jsou základem územního plánování v České republice, stejně jako s jeho právním a institucionálním rámcem. Zároveň však kniha vybízí k reflexi širších souvislostí a výzev, které formují dnešní praxi plánování.

HISTORIE

Znát historii územního plánování je nezbytné, jelikož dnes již nepracujeme snezasaženým prostředím, ale přebíráme prostor, který nám zanechaly předchozí generace. Pro správné zhodnocení minulých rozhodnutí je důležité porozumět principům amotivacím, které vedly ktomu, co máme dnes kdispozici.

Vývoj plánování nebyl jednotný aprobíhal vrůzných oblastech, vrůzných časových obdobích různým způsobem, přičemž přístupy ametody byly přenášeny aaplikovány (pokud vůbec) surčitým fázovým zpožděním. Historická období ajejich časová vymezení jsou tedy relativní apřiřazování stejných epoch celosvětově je složité asporné. Vtéto kapitole bude věnována pozornost chronologickému shrnutí hlavních ideových přístupů ve světovém kontextu. Území našeho dnešního státu, vzhledem kjeho geografické poloze, nepatřilo khlavním oblastem rozvoje, aproto ojeho vývoji máme zprávy především díky archeologickým nálezům. Písemné prameny se objevují až snástupem římské civilizace, která našeho území dosáhla na začátku našeho letopočtu.

Tato kapitola bude sloužit jako stručný přehled jeho vývoje od pravěku přes starověk astředověk až po období první velké urbanizace asuburbanizace v19. a20. století. Územní plánování, jak jej známe dnes, bylo silně ovlivněno vývojem vevropských aseveroamerických kulturách, které měly zásadní dopad na teoretické principy ajejich implementaci ivčeském prostředí. Ostatní světové kultury, ikdyž se na tomto vývoji bezesporu podílely, budou vtéto kapitole nastíněny především vširším kontextu. Pro Česko bude zmíněn ipřelom milénia aposledních dvou dekád, nicméně pro zcela objektivní popis současnosti je zapotřebí větší odstup, než jaký máme vsoučasné době, atak jeho hlubší analýza zůstává zatím otevřená dalším studiím aodborné diskuzi.

PRAVĚKÉ ASTAROVĚKÉ CIVILIZACE

Plánování vpravěku mělo zásadní význam pro přežití arozvoj raných komunit. Lidstvo se soustřeďovalo především na strategická místa, která poskytovala dostatek zdrojů pro obživu abezpečí. Výběr lokalit pro osídlení byl zásadně ovlivněn přítomností vodních toků ajezer (Fridrich, 1997, 2005), jež poskytovaly zdroj potravy amožnosti pro dopravu. Jeskyně nabízely přirozenou ochranu před nepřízní počasí apredátory. Vpřípadě většiny šlo okrátkodobá stanoviště. Tyto prvotní formy osidlování ukazují, jak důležitá byla geografická aenvironmentální vhodnost místa ivraných fázích lidské historie ajak nad místem svého působiště tehdejší lidé uvažovali.

Vněkolika lokalitách střední Evropy bylo objeveno pár lokalit, které nám dávají hrubou představu ozpůsobu sídlení lidí ve starém paleolitu. Šlo ochaty oválného či kruhovitého půdorysu, které měly před vchodem ohniště.¹ Taková obydlí pravděpodobně sloužila ksezonnímu– patrně zimnímu– pobytu nevelké tlupy lovců-sběračů acelé sídliště plnilo funkci základního tábora (Sklenář, 1989). Ivtěchto případech se zdroj vody nacházel nedaleko. Vpřípadě území Česka máme (prozatím) jen málo nálezů, abychom byli schopni na základě těchto artefaktů zobecnit děje tehdejšího období na našem území.

Mezi vůbec první známé předchůdce dnešních měst² patří Jericho sdatací osídlení kroku 9000př.n.l., unějž se archeologickým výzkumem nalezly pozůstatky kamenných staveb zté doby. Vpřípadě tohoto osídlení založeného natufskou kulturou vobdobí pozdního paleolitu se jedná ounikát asoučasně důkaz, že klimatické podmínky podmínily rozvoj kultur té doby vpříznivějších polohách Blízkého východu. Příklad tohoto osídlení je ukázkou znázorňující relativnost rozvoje civilizace vůči geografické poloze, atedy iplánovací dovednosti.

Vpřechodu mezi paleolitem amezolitem bylo klima střední Evropy tak drsné, že se většina lidí přesunula do příznivějších oblastí na východě azápadě. Na konci poslední doby ledové došlo kprudkému oteplení. Kolem roku 8200př.n.l. přišlo krátké chladnější období, po kterém následovalo klimatické optimum svyššími teplotami asrážkami než dnes. Od roku 6000př.n.l. se klima stabilizovalo na podobnou úroveň té dnešní, spravidelnými teplotními výkyvy. Na přelomu období ledových ateplých dob byla krajina pestrá aposkytovala lovcům asběračům rozmanité zdroje obživy. Jak se lesy rozšiřovaly, lidé přecházeli na lov lesní zvěře avyužívali drobné otevřené plochy, které vznikaly vypalováním lesů. Mezolitická osídlení střední Evropy se soustředila na výhodné polohy pro lov. Stím je spojen ivývoj vplánování míst, která hrála roli úkrytů. Tato místa se postupně etablovala do sídelních areálů trvalého charakteru.

Následující neolitické období musíme chápat vkulturněhistorickém kontextu jako přechod mezi mezolitem, který zahrnoval lovce asběrače, aeneolitem, vněmž se vyvinuly složitější společenské struktury. Tento kontext však není jednotný pro celé území Evropy, neboť přechod kzemědělství probíhal vrůzných oblastech vrůzných časových obdobích.

Přechod kzemědělství ve střední Evropě vedl kvýznamným změnám krajiny. Na území dnešního Česka se rozvíjelo vnížinách³– vnejúrodnější části Polabí, dolního Povltaví aPoohří, smenšími enklávami vPlzeňské kotlině avjižních Čechách. Zdejší převážně zalesněná krajina sprostupnými lesy aotevřenými plochami byla zemědělskou kolonizací odlesňována žďářením, což způsobilo erozi, změnu druhové skladby lesů ašíření nových rostlinných druhů. Tento lidský vliv vedl kdegradaci původních smíšených lesů akvytvoření nových lesních společenstev. Tehdejší zemědělství bylo založeno na intenzivním obdělávání malých polí sprašové půdy jednoduchými nástroji, přičemž pole zůstávala dlouhodobě na stejných místech. Zemědělství bylo úzce spojeno schovem dobytka, který se pásl na polích apastvinách. Kromě zemědělství byly přítomny idalší činnosti, jako tesařství, dřevorubectví avýroba nástrojů, ozdob, zbraní, keramiky atextilu. Současně se objevují zárodky specializovaného výměnného obchodu se surovinami avýrobky.

Veškeré sídelní aktivity od neolitu se soustředily zejména do staré sídelní krajiny, která se vyznačuje trvalou obyvatelností, vysokým podílem orné půdy amírným reliéfem (Löw & Novák, 2008). Tato krajina odpovídá především 2. a3. vegetačnímu stupni anachází se převážně voblastech do 350 metrů nad mořem– typicky vPolabí, dolním Povltaví, Poohří ana jižní Moravě. Již od neolitu zde vznikala stabilní sídla snávazností na přirozené struktury, jako byly prahorní plošiny nebo sprašové terasy. Osidlování se soustředilo do plošinových apahorkatinných forem reliéfu, kde se postupně vyvinuly navazující prvky kulturní krajiny– polní tratě, meze, cesty iprostorová diferenciace osídlení.

Zcela výjimečný význam měly široké říční nivy, které poskytovaly stabilní zdroje vody, úrodné sedimenty asnadnou prostupnost územím. Tyto nivy, tvořící vcelorepublikovém měřítku jen nepatrný podíl krajiny, byly kolébkami pravěkých ihistorických kultur. Právě vtěchto prostorách se formovaly rané kulturní areály avznikaly vazby mezi sídly, rituálními prostory aprodukčními lokalitami. Krajiny širokých niv umožňovaly nejen intenzivní zemědělství, ale byly ipáteřemi dopravních akomunikačních sítí vrámci celých sídelních systémů. Charakter osídlení zde byl určován nejen dostupností vody, ale ipravidelnými záplavami, které regenerovaly půdu azároveň vyžadovaly přizpůsobení konstrukce sídelních struktur.

Sídliště často obsahovala sklady obilí, dílny aobytné zóny. Obilné sýpky byly umístěny vcentrální části sídliště pro snadný přístup aochranu. Došlo ke změně bezprostřední závislosti lidí na přírodě arozvoji abstraktního myšlení. Významné jsou také rondely, které vmladém neolitu ve střední Evropě pravděpodobně předcházely kruhovým stavbám na Britském souostroví aněkterým megalitickým stavbám vzápadní Evropě.

Na pomezí neolitu aeneolitu, tedy přibližně mezi lety 7500 a5700př.n.l., existoval vMalé Asii další příklad protoměsta, kterým byl Çatalhöyük.⁴ Eneolitické sídelní areály se vyznačovaly výraznou změnou ve způsobu osídlení azemědělství, což bylo důsledkem zavedení lehkého (dřevěného) oradla taženého párem dobytčat apřílohového zemědělství. Spřílohovou soustavou souvisel vznik úsekové plužiny, která ovlivnila ipůdorysnou strukturu sídel, typicky tzv.hromadných vsí, kde byly domy uspořádány kompaktně aobdělávané pozemky na ně navazovaly ve formě jednotlivých příloh. Na rozdíl od neolitického žárového zemědělství, kdy se malé osady často stěhovaly po rovných úsecích smíšeného dubového lesa, se ve střední Evropě začaly vytvářet trvalejší vesnice, které setrvávaly na jednom místě až několik desetiletí (Neustupný, 1985). Nový zemědělský způsob byl dále doplněn chovem domácích zvířat, zatímco lov hrál většinou zanedbatelnou roli. Pole byla oddělena mezemi, což vedlo kvytvoření pravidelných čtvercových polí (Kjærum, 1954).

Obytné areály obsahovaly jednotky domů zjílové zeminy, příp.dřevěné konstrukce obdélníkového půdorysu, byly ohrazené asituované na vyvýšených místech. Diferenciace obydlí podle velikosti afunkce naznačuje variabilitu vobytných strukturách ajejich sociálních afunkčních rolích veneolitických komunitách. Tyto areály byly nyní dlouhodobě obklopeny poli,⁵ situovány blíže vodním tokům, zatímco pohřební areály (často kumulativní) označném rozsahu byly od vody dále. Pohřební areály představují nový kulturní rys; zahrnovaly dlouhé mohyly aokrouhlé náspy, jejichž nadzemní části se vČechách většinou nedochovaly. Tyto mohyly byly součástí komplexních kulturních arituálních praktik. Výrobní areály, jako doly na křemenec, akultovní místa se nacházely mimo sídelní areály apřispívaly kstrukturování krajiny.

Celá ideová sféra, která podporovala tehdejší společenský systém, se vyznačuje orientací kminulosti– kpředkům. Celý život veneolitu byl prostoupen přísnými normami. Kult předků mohl existovat už vneolitu, případně idříve, ale veneolitu avdobě bronzové byl pevně spojen se zvláštní formou eneolitického vlastnictví adědictví (Neustupnýetal., 2008). Videové rovině se kult předků opíral ovědomí minulosti, které lze charakterizovat věcnou, artefaktovou (materiální) pamětí. Vdobě eneolitu začala vznikat vMezopotámii podél řek Eufrat aTigris skutečně velká protoměsta, například Ur aUruk, která měla přibližně 50 tisíc obyvatel abyla obehnána hradbami (Nissen, 1972). Rozsáhlý rozvoj těchto sídel byl umožněn pokročilým systémem odvodnění apozději zavlažování, které proměnilo přirozené říční nivy vproduktivní zemědělskou krajinu. Tato kontrola nad vodním režimem vedla ke zvýšení zemědělských výnosů, nárůstu populace avytvoření centralizované správy, tedy základních předpokladů pro vznik prvních států (Adams & Nissen, 1972; Clarkeetal., 2016).

Vobdobí od roku 2300př.n.l. probíhala na území dnešního Česka doba bronzová, která přišla se sídlišti, která můžeme rozdělit dle jejich umístění na sídliště ostrožná, výšinná arovinná, přičemž ostrožná avýšinná sídliště jsou nám známější. Výšinná sídliště se typicky nacházela na vrcholových partiích kopců blízko vodních toků amnohá znich vznikla na místech osídlených veneolitu. Uvětšiny těchto lokalit je dokladováno alespoň ohrazení příkopem, což naznačuje jistou míru fortifikace (Jiráňetal., 2008). Základní jednotkou těchto sídlišť byl dům. Uúnětické kultury se ukazuje, že převládaly dlouhé kůlové domy, ale vyskytovaly se také menší zahloubené stavby, známé jako polozemnice. Rovinná sídliště byla často situována na rozlehlých plošinách vdosahu do 300 metrů od vodního zdroje. Důležitým aspektem při výběru jejich polohy byl výhled do okolní krajiny. Doložené zahloubené jámy, půdorysy obydlí análezy obilí odpovídají představám ozemědělských sídlištích, která se objevují ivjiných obdobích mladšího pravěku.

Ve světě najdeme zté doby několik významných územně plánovacích počinů, které měly zásadní vliv na rozvoj lidských sídel acivilizací. Starověké despocie, kde byla veškerá moc soustředěna do jednoho centra, věnovaly velké úsilí budování metropolí. Mezi nejvýznamnější příklady měst patří:

MOHENDŽODARO

(přibližně 2600–1900př.n.l., harappská kultura, Pákistán)

•Město se nacházelo vúdolí řeky Indu aje jedním znejstarších příkladů plánovaného města.

•Vyznačovalo se pravoúhlou sítí ulic, komplexním kanalizačním systémem arozvinutou architekturou; město mělo veřejné lázně acentrální tržiště.

•Domy měly často vlastní studny akoupelny, což svědčí opokročilé úrovni hygieny aplánování.

KNÓSSOS

(přibližně 2000–1400př.n.l., minojská kultura, Kréta)

•Palác vKnóssu měl centrální nádvoří (pro náboženské aspolečenské aktivity), složitý systém místností achodeb.

•Palácový komplex obsahoval kanalizační systémy, odpadní šachty apotrubí pro přívod vody.

BABYLON

(přibližně 1894–539př.n.l., Mezopotámie, Irák)

•Významné středisko starověké Mezopotámie, známé svou impozantní architekturou.

•Bylo obklopeno masivními hradbami auvnitř rozděleno do různých zón, včetně chrámových komplexů, královských paláců aobytných čtvrtí.

•Zahrady Semiramidiny, jeden ze starověkých sedmi divů světa, byly také součástí tohoto komplexního urbanistického plánování.⁶

AMARNA

(přibližně 1346–1332př.n.l., starověký Egypt)

•Hlavní město, které nechal vybudovat faraon Achnaton jako centrum náboženské reformy (po faraonově smrti bylo opuštěno).

•Bylo navrženo scentrální osou, podél které byly rozmístěny královské anáboženské budovy.

•Amarna byla unikátní svým symetrickým afunkčně rozděleným uspořádáním, což odráželo nový náboženský kult Atona.

PERSEPOLIS

(přibližně 515–330př.n.l., perská říše, dnešní Írán)

•Ceremoniální hlavní město perské říše, pečlivě naplánované na terasovitých svazích, smonumentálními schodišti aobrovskými paláci.

•Komplex zahrnoval administrativní, rezidenční asakrální budovy, které byly rozmístěny podle plánu.

TEOTIHUACÁN

(přibližně 100př.n.l.– 650n.l., Mezoamerika, Mexiko)

•Vznikl splynutím řady menších vesnic astal se jedním znejvětších měst předkolumbovské Ameriky.

•Měl pečlivě plánovanou mřížovou strukturu ulic, obrovské pyramidy (jako pyramidu Slunce apyramidu Měsíce) arozsáhlé obytné čtvrti.

•Hlavní osa města, známá jako Cesta mrtvých, byla centrálním koridorem propojujícím důležité náboženské aadministrativní budovy.

Tyto příklady ilustrují, jak starověké civilizace dokázaly promyšleně plánovat abudovat složité struktury sídel, které sloužily nejen jejich sociálním anáboženským potřebám, ale také hospodářskému rozvoji. Plánovací úsilí se často prolínalo skultivací okolní krajiny. Sídelní prostory tehdejší doby nebyly omezeny pouze na samotná města, ale zahrnovaly iširší kontext regionů. Vládnoucí režimy věnovaly značné prostředky výstavbě významných metropolí, jako byly zmíněný Babylon či Peking. Nejvyspělejší kultury, například čínská, řecká nebo římská, přistupovaly krozvoji celých sídelních systémů. VČíně aŘímě hrály hlavní roli vojenské astrategické důvody,⁷ zatímco vŘecku byl výrazně přítomen iekonomický aspekt spojený sobchodními koloniemi.⁸

Ikdyž byly zmíněny pouze některé příklady, které dokládají vyspělost tehdejšího plánování, nelze opomenout význam pohřebních areálů, které rovněž představují pokročilý přístup kplánování organizace prostoru. Pohřební komplex, ať už vpodobě egyptských pyramid, mayských, nebo římských hrobek, není jen místem posledního odpočinku, ale ukázkou sofistikovaného plánování, které reflektovalo jak náboženské, tak isociální apolitické hodnoty dané kultury. Stavba aorganizace těchto areálů byly pečlivě promyšlené, často zahrnovaly rozmanité struktury, jako jsou chrámy, altány, cesty avodní prvky, které měly nejen estetickou funkci, ale isymbolický význam. Byly to prostory, které měly hluboký duchovní význam pro obyvatele azároveň sloužily korganizaci veřejného života aobřadů. Vmnoha případech pohřební areály také určovaly prostorové uspořádání širšího okolí abyly klíčovým prvkem městských či regionálních plánů, což ukazuje na schopnost starověkých civilizací propojit praktické, náboženské akulturní potřeby surbanistickými principy.

Vpřípadě zmíněných egyptských pyramid (přibližně 2700–2200př.n.l.) vyžadovala realizace důkladné plánování nejen výstavby samotné, ale iorganizaci práce či logistiku stavebního kamene na velké vzdálenosti. Je zajímavé, že pro dělníky na stavbě byla plánovitě založena nová města,⁹ jako obdoba pozdějších továrních sídlišť zobdobí industrializace, například města Cahun aTell el-Amarna. Po skončení stavby ztratila města svou funkci.

Další plánovací počiny zahrnující různé infrastrukturní projekty, jež měly zásadní dopad na civilizace té doby:

ZAVLAŽOVACÍ SYSTÉMY VMEZOPOTÁMII

•Starověcí Sumerové vybudovali komplexní zavlažovací systémy, které zahrnovaly kanály, nádrže apřehrady.

•Tyto systémy umožňovaly efektivní zemědělství vsuchých oblastech mezi řekami Eufrat aTigris, což vedlo krozvoji měst arůstu populace.

PODZEMNÍ AKVADUKTY

•Kanáty byly inženýrské systémy používané ve starověké Persii adalších částech Blízkého východu kdopravě vody zpodzemních zdrojů do zemědělských oblastí asídel.

•Tyto systémy umožňovaly efektivní využití vody varidních oblastech aměly zásadní vliv na hospodářský rozvoj.

Prakticky všechny velké starověké civilizace vznikaly na územích, která bylo nutno zúrodnit zavlažováním. Potřeba spolupracovat při zřizování audržování zavlažovacích systémů přímo souvisela se vznikem územně organizovaných politických celků. Intenzivní zavlažování polí vsuchých ateplých oblastech mělo také negativní účinky, které se projevily až po dlouhé době. Velké množství vody se ze zavlažovaných ploch odpařilo azanechalo vpůdě minerální soli, což vedlo kpostupnému zasolování půdy, snižování její úrodnosti aerozi. Tento druh infrastrukturních projektů lze označit za příklad územního plánování, které sice přineslo významné výhody celé společnosti abylo realizováno súspěchem, avšak přehlížení skrytých dlouhodobých dopadů vyústilo vekologickou krizi srozsáhlými následky. Tyto problémy nakonec vedly khospodářskému, sociálnímu apolitickému úpadku.

Na přelomu starší astřední doby bronzové (kolem 1600př.n.l.) dochází ve střední Evropě kzásadnímu kulturnímu zlomu, který se projevil vystřídáním kultur ina českém území. Ze středního Podunají se rozšiřuje komplex mohylových kultur. Vjižních azápadních Čechách se rozlišuje českofalcká mohylová kultura (Sklenář, 2002), zatímco vostatních oblastech Čech ana jižní Moravě se objevuje středodunajská mohylová kultura. Sídliště mohylové kultury měla často preference jižních ajihovýchodních svahů (Jiráňetal., 2008).

Dostupnost vody byla klíčová při umísťování obytných avýrobních areálů. Vpřípadě osídlování výšinných poloh, které byly výrazně vyšší než okolní vodní toky, bylo zajištění užitkové vody složitější, atak docházelo kpoužití technologií kbudování mohutných příkopů či cisteren vytesaných do skalního podloží. Zvyšovala se spotřeba palivového astavebního dřeva, případně na pohřební účely. Vpozdní době halštatské se zvýšila spotřeba dřeva zejména pro výstavbu opevnění hrazených výšinných areálů. Tyto areály byly často zakládány na místech, která byla předtím nevyužívána, často osídlena až vpozdní době bronzové. Stavba hradeb vedla ikenormní spotřebě lomového kamene (Jiráňetal., 2008).

Obytné areály byly tvořeny polozemnicemi, ale ipovrchovými domy, vareálech byla možnost uskladnění surovin iustájení dobytka. Šlo ovnitřně strukturované areály, ale ionehrazené rovinné osady, hrazené dvorce, nehrazené ihrazené výšinné areály, jako jsou hradiště aoppida¹⁰. Polozemnice měly oválný nebo obdélníkový půdorys, zatímco povrchové domy měly půdorys obdélníkový. Oppida měla rozlohu od 13 ha do více než 100 ha ajejich hradby, vyrobené zkamene adřeva, obvykle dosahovaly výšky 3–5 m. Na základě nalezených oppid se uvažují počty jejich obyvatel početně přesahující jednu až dvě stovky lidí (Venclováetal., 2008). Vněkterých případech lze spatřovat vzástavbě oppid odraz záměrné, plánovité parcelace provedené již při zakládání.

Vdobě laténské bylo zemědělství základem obživy, přičemž se používala travopolní soustava střídající ornou půdu súhorem. Používané techniky zahrnovaly železné zemědělské nástroje avývoj železné radlice ukazuje na pokrok vzemědělských metodách. Diskutována je vsoučasnosti otázka vlastní zemědělské činnosti, která by musela být prováděna na polích vně hradeb (Venclováetal., 2008). Většina nezastavěného prostoru ležela ve svazích amohla se tak spíše využívat ke spásání. Vhodná zemědělská zázemí naznačují iblízké enklávy venkovského osídlení pro některá další oppida.

Na přelomu letopočtu, během římského období, se kulturní aetnická situace vČesku stává složitější. Dochází kmíšení původního keltského (laténského) obyvatelstva snově příchozími migracemi, především germánskými kmeny. Tento proces zahrnuje kulturní asociální změny, avšak základní zemědělský charakter společnosti zůstává dominantním způsobem života (Salačetal., 2008). Ve způsobu zemědělské činnosti se předpokládá, že docházelo ke střídání obdělávané plochy spastvinami (charakteristické pro tzv.přílohové zemědělství). Spostupným rozšiřováním římského vlivu se hranice impéria přibližovaly ikúzemí dnešního Česka.¹¹ Vliv Římanů se však nepřímo projevoval prostřednictvím obchodních cest, vojenských táborů akulturních kontaktů, které formovaly místní komunity.¹² Patrně nejvýznamnějším místem unás je římský tábor (tzv.castrum¹³) na vrchu Hradisko, vkatastru zaniklé obce Mušov na jižní Moravě. Archeologické nálezy ztohoto tábora zahrnují zbytky opevnění, brány, základy budov arůzné artefakty, které potvrzují přítomnost římské armády. Tyto vojenské tábory rozmístěné podél hranic římské říše sloužily jako dočasné nebo trvalé základny pro legionáře či pomocné jednotky,¹⁴ které hlídaly hranice areagovaly na hrozby. Tyto tábory měly pravoúhlé uspořádání ulic,¹⁵ strategicky rozmístěná opevnění acentrální náměstí (obr.1., prostor značený číslem 1) sadministrativními funkcemi ilustrují typické římské principy plánování aurbanismu. Tyto principy zdůrazňovaly efektivní správu, dostupnost zdrojů akomunikaci, což podporovalo soudržnost afunkčnost římských osídlení. Takové uspořádání se stalo vzorem, který inspiroval pozdější městský rozvoj vEvropě ačástečně ovlivnil iregiony sousedící sřímským impériem.

Obr. 1 Shora: Půdorysné rozmístění hlavních prvků castra, jeho prostorová podoba (Lepore, 2017) aznázornění hranic římské říše vroce 320 n. l. ve srovnání sdnešními státními hranicemi

Římané postavili stovky měst po celé říši. Mnoho evropských měst, jako Turín, Vídeň ařada dalších, uchovává pozůstatky těchto plánů spravoúhlými ulicemi ve formě čtvercové sítě. Všechny cesty byly stejně široké adlouhé, kromě dvou širších hlavních ulic. Každé náměstí, do nějž ústily čtyři ulice, se označuje jako insula, což je římský ekvivalent městského bloku. Každý blok měl asi 73 m2 amohl být postupně zaplněn budovami různých tvarů avelikostí, protnutý zadními cestami auličkami (včetně chodníků, které byly vyvýšené nad úroveň cesty pro povozy). Města měla zásobování vodou ikanalizaci. Budováním silnic ukázali starověcí Římané své pokročilé znalosti adovednosti (techniku stavby cest převzali od Etrusků adále ji zdokonalili), když tyto trasy plánovali, zaměřili anásledně nechali vydláždit, aby je bylo možné využívat bez ohledu na počasí. Výstavba silnic ssebou sohledem na terén přinášela potřebu budování mostů adalší úpravy terénu, jako budování příkopůatd.,¹⁶ podél silnic vznikaly poštovní stanice, zájezdní hostince, byly usazovány milníky ana křížení cest umísťovány malé svatyně, vznikala zde iobchodní centra.

Jedním zvýznačných římských architektů byl Marcus Vitruvius Pollio. Ve svém díle snázvem Deset knih oarchitektuře formuloval (mimo jiné) základní požadavky pro založení města, které se staly nadčasovými ajejichž principy jsou vtěleny ido novodobých pravidel. Mezi základními požadavky uvádí zdravé prostředí (dobrá kvalita vzduchu, dostatek čisté vody), urbanistické uspořádání (orientace ulic abudov umožňující vnik světla do těchto prostor asoučasně ochranu před nepříznivými větry), ochranné aspekty (město snadno ubránitelné na strategické poloze, specifikace fortifikace) či sociální aspekty (veřejné budovy, centrální náměstí strhy) amnohé další zásady.

Vývoj řecké ařímské urbanizace je dobře známý díky četným písemným pramenům avýznamu těchto civilizací jako předků moderní západní kultury. Nicméně vEvropě existovaly ijiné kultury směstským osídlením, jako například keltská. Mezi příklady plánovaných měst patří lužické město Biskupin vPolsku.

Historie ukazuje, že územní plánování vždy hrálo klíčovou roli vpřežití arozvoji lidských společenství. Ikdyž první plánovači často neměli teoretické znalosti, dokázali realizovat projekty, které měly dlouhodobý dopad aformovaly svět po staletí. Mezi těmito historickými příklady vyniká iplánování islámských měst, které bylo nejen technicky vyspělé, ale také hluboce zakořeněné vnáboženských, sociálních akulturních hodnotách. Města byla navrhována tak, aby funkčně propojená zajišťovala harmonii mezi náboženským, správním, obchodním¹⁷ aobytným prostorem. Důraz byl kladen na organizaci prostoru,¹⁸ která odrážela společenské uspořádání apodporovala komunitní soudržnost (Shokry, 2012).

STŘEDOVĚK

Po rozpadu západořímské říše v5. století anásledných invazích Hunů, germánských kmenů, Byzantinců, Maurů, Maďarů aNormanů vdalších pěti stoletích zůstalo vzápadní astřední Evropě jen málo změstské kultury. Význam měst upadl aekonomická aktivita se soustředila spíše na venkovské oblasti. Od 10. a11. století se situace začala měnit. Politická stabilita aekonomický růst vedly kobnovení obchodu arozvoji řemesel. Postupně začala ožívat iměstská kultura. Obnova probíhala nejprve vexistujících osadách, často na základech bývalých římských měst, až později začala vznikat města nová. Růst populace arozšíření zemědělské půdy podporovaly zakládání nových vesnic iměst, která se stala centrálními body další kolonizace.

Rozvoj měst vraném středověku se soustředil kolem strategických bodů, jako byly pevnosti, opevněné kláštery nebo bývalá římská městská centra. Města se rozšiřovala postupně, podobně jako letokruhy stromů. Od 9. do 14. století vznikaly stovky nových měst amnoho starších osad bylo rozšířeno onově plánované části. Největší rozmach zakládání nových měst nastal mezi 12. a14. stoletím, svrcholem na konci 13. století. Kromě měst vznikaly imenší osady avesnice. Typologie venkovských sídel se vyvíjela vzávislosti na jejich funkcích ageografických podmínkách (Hoffmann, 1992). Základní charakteristika sídel podle počtu usedlostí je značně formální, proto se vodborné literatuře častěji setkáváme sdělením na půdorysné afunkční typy. Fyziognomie venkovských sídel byla ovlivněna ekonomickou činností, sociálním postavením obyvatel apřírodními podmínkami. Rozmanitost venkovských sídel se odrážela nejen vjejich půdorysném uspořádání, ale také ve struktuře zemědělsky využívané půdy– plužině. Ta tvořila nedílnou součást sídelní krajiny azahrnovala ornou půdu, louky, pastviny ilesy, uspořádané do souvisle rozparcelované plochy polí. Typ plužiny byl ovlivněn přírodními podmínkami, sociální strukturou iagrárními technologiemi, přičemž se postupně vyvinulo několik základních forem (Fantaetal., 2022; Šitnerováetal., 2020; Žemlička, 2014).

Mezi pravidelné typy patří především traťová plužina¹⁹, která vznikla jako důsledek trojhonného (někdy trojpolního) hospodaření²⁰. Orná půda byla rozdělena do velkých celků, tzv.tratí, dále členěných na dlouhé aúzké pásy polí. Každá trať měla přibližně stejnou úrodnost ajednotlivé parcely nenavazovaly přímo na usedlosti (Čulíková, 2013; Klápště, 2012), které označujeme jako vsi návesní či např.tzv.ulicovky. Naopak záhumenicová plužina byla propojena přímo suspořádáním sídla– ke každé usedlosti patřil souvislý pás polí táhnoucí se od statku až khranici plužiny. Uřadových vsí měly tyto pásy obvykle stejnou šířku, zatímco unávesních vsí se klínovitě rozšiřovaly (Kuča, 2014).

Vedle těchto pravidelných forem se vyvinuly itypy méně uspořádané asméně pravidelným půdorysem, často lépe přizpůsobené členitému terénu nebo specifickému způsobu hospodaření. Úseková plužina byla tvořena nepravidelnými bloky polí, které se dobře přizpůsobovaly terénu aumožňovaly rovnoměrnější přístup kpůdě různé kvality. Délková plužina byla naopak pravidelným typem, vněmž byly jednotlivé pásy polí vedeny ve směru rozvoje vesnice ačasto navazovaly na záhumenicové uspořádání. Tento typ plužiny byl obvyklý zejména uřadových vsí, kde pásy sahaly od usedlosti až khranici katastru (Černý, 1979).²¹ Vněkterých oblastech, zejména tam, kde převažovalo rozptýlené osídlení, se uplatnila plužina scelených úseků, charakterizovaná kompaktními bloky zemědělské půdy přímo obklopujícími jednotlivé usedlosti. Tato forma umožňovala efektivní hospodaření vizolovaných polohách asouvisela sindividuálním uspořádáním hospodářství vkrajině.

Vývoj plužin nebyl pouhým důsledkem přírodních podmínek, ale také odrazem sociálních struktur astředověkých institucí. Typ plužiny souvisel nejen surbanistickou podobou sídla, ale ispoužívanými agrárními technologiemi, jako bylo zavedení těžkého pluhu, který si vynutil vznik dlouhých aúzkých parcel (Born, 1977; Klápště, 2012; Thomasetal., 2016).

Obr. 2 Typologie plužin dle Černého (1979), zleva plužina úseková, traťová, nepravá traťová akompaktní

Zatímco typ plužiny úzce souvisel se způsobem hospodaření avlastnickou strukturou půdy, samotná půdorysná organizace venkovských sídel odrážela širší soubor faktorů, včetně přírodních podmínek, historického vývoje asocioekonomických vztahů. Struktura venkovského osídlení²² se tak formovala nejen podle dostupnosti půdy avody, ale ina základě způsobu obživy aspolečenského uspořádání obyvatel (Benešetal., 2022; Žemlička, 2014).

Podle vzájemného uspořádání sídel vkrajině rozlišujeme dva základní typy venkovského osídlení: seskupené adisperzní. Seskupené osídlení je charakteristické převahou vesnic, kde jsou usedlosti soustředěny na omezené ploše aobklopeny plužinou, která byla efektivně využívána pro společné hospodaření. Tento typ osídlení převládá zejména vnížinách súrodnou půdou, kde bylo výhodné koncentrovat zástavbu na méně kvalitní části pozemků aponechat nejlepší půdu pro zemědělské využití. Kjeho rozvoji přispívaly také obranné důvody, neboť kompaktní zástavba poskytovala lepší ochranu před nepřátelskými nájezdy (Klápště, 2012; Kuča, 2014).

Disperzní osídlení naopak dominovalo vhorských apodhorských oblastech sčlenitým reliéfem améně úrodnou půdou. Samoty amenší vísky byly roztroušeny po krajině, často oddělené rozlehlými plochami luk, pastvin apolí. Tento typ osídlení byl úzce spojen sindividuálním hospodařením, zejména pastevectvím, avněkterých případech iskočovným způsobem života (Černý, 1979; Kuča, 2014). Včeském prostředí se srozptýleným osídlením setkáváme především voblasti Třeboňska či Beskyd, Bílých Karpat ana Valašsku, kde jsou typické tzv.kopanice– usedlosti obklopené vlastním souborem polí aluk.

Půdorysné uspořádání samotných sídel odráželo nejen jejich geografickou polohu, ale ihistorický vývoj asociální organizaci. Mezi základní pravidelné půdorysné typy vesnic patří silniční, návesní, řadové alesní návesní vsi. Silniční vsi se vyznačují souvislou zástavbou usedlostí podél jediné nebo několika křižujících se komunikací. Často je doprovází traťová nebo úseková plužina, typická pro staré sídelní území (Fantaetal., 2022). Naproti tomu návesní vsi jsou organizovány kolem centrální návsi, původně volné plochy, která se později často zastavovala nezemědělskými budovami, jako byly školy, kostely nebo požární zbrojnice (Klír, 2020).

Obr. 3 Příklad typologie půdorysné struktury vesnického sídla, zleva: hromadná rozvolněná, lánová, návesníaparcelační vzniklá raabizací

Řadové vsi, běžné vnově osídlovaných oblastech severních Čech aMoravy, sestávají zjedné či dvou řad usedlostí podél cesty nebo vodního toku, přičemž jejich plužina bývá záhumenicová nebo délková (Kuča, 2014). Lesní návesní vsi se vyskytují zejména na Českomoravské vrchovině avpohraničních oblastech, kde usedlosti volně obklopují oválnou nebo kruhovou náves.

Městská sídla, která vznikala vprůběhu středověku, často ovlivnila istrukturu okolního venkova. Například vokolí měst se rozvíjela hustší síť venkovských sídel, jejichž obyvatelé zásobovali města potravinami asurovinami. Postupně se objevovaly inové typy venkovských osad skombinovanými funkcemi, kde vedle zemědělství hrály roli iřemeslné aobchodní činnosti. Tento trend byl obzvláště patrný vobdobí vrcholného středověku, kdy se některé vesnice transformovaly vměstská sídla (Hoffmann, 1992).

Celé území dnešního státu bylo součástí středoevropské kolonizační oblasti, kde byla plánovitě budována městská síť. První doklady oplánovaném zakládání měst pocházejí zdoby přemyslovské kolonizace. Zakladateli měst byli nejprve králové nebo vládci, kteří sledovali mocenskostrategické aekonomické cíle. Později převzala iniciativu šlechta acírkev. Výsledkem byla hustá síť královských měst, menších měst aměsteček pokrývající prakticky celé území našeho státu.²⁵

Obr. 4 Velká kolonizace dnešního státu

NOVOVĚK

PRŮMYSLOVÁ REVOLUCE, INDUSTRIALIZACE AURBANIZACE

Obr.8 Hobrechtův plán rozvoje Berlína

MODERNISMUS, POVÁLEČNÉ APOSTINDUSTRIÁLNÍ OBDOBÍ

OBDOBÍ PO ROCE 1989

PŘELOM MILÉNIA APRVNÍ DEKÁDY 21. STOLETÍ

VÝVOJ PRÁVNÍ ÚPRAVY