Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Tomáš Maleček

Už dlouho šlapu po světě
Životní příběh Jaroslava Uhlíře

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 172. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
Fotografie archiv Jaroslava Uhlíře, Lenka Filipová, Pavel Jasanský, Veronika Matějková, Petr Hecht, archiv Elišky Uhlířové
První vydání, Praha 2025
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín
© Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978-80-271-8120-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-8119-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-5444-9 (print)

Tomáš Maleček (*1996)

Je rozhlasový redaktor, moderátor a kronikář Divadla Járy Cimrmana. Upozornil na sebe knihou Divadlo Járy Cimrmana po padesátce…, ve které zmapoval pětapadesátiletou historii legendárního souboru.

Pracuje v kulturní redakci Českého rozhlasu, připravuje reportáže z divadelních premiér, koncertů nebo výstav. Se Zdeňkem Svěrákem natočil podcast Nejisté sezóny. V současnosti taky moderuje vysílání Českého rozhlasu Brno.

PŘEDEHRA

Myslel jsem, že jim odrostu, ale zatím se to nestalo. Nikoli svým oblíbeným kalhotám, ani dvěma červeným svetrům, ty už jsou mi dávno malé, ale písním Jaroslava Uhlíře a Zdeňka Svěráka. S nimi jako bych nestárl. Možná, že ve mně – podobně jako v autorovi textu písně Ani k stáru – zůstává dětská duše, přestože mi táhne na třicítku. Skladatel těch nakažlivých melodií letos slaví osmdesátiny.

Poprvé mě poznamenal už ve školce. Že právě on se svým letitým parťákem Svěrákem napsal Krávy, krávy, které jsem si zpívával, jsem tehdy netušil. Dnes už si ani nevzpomenu, kterou z písniček jsem předvedl u zápisu na základní školu. Z dílny Uhlíř–Svěrák ale byla určitě. Jen díky tomu, že jsem ji zahrál na piano, mě přijali na základku s rozšířenou hudební výchovou. A tam to začalo. Těch hodin hudebky, které mi učitel „přepustil“, abych místo něj seděl za klavírem a hrál Není nutno nebo Holubí dům! Cítil jsem se nesmírně důležitě, když jsem právě v Holubím domu válel v akordech tu basovou linku, kterou v nahrávce mimochodem hraje Karel Šíp.

Pak následovalo několik návštěv dětských představení v brněnském kulturním domě Rubín. Tam, do proslulých Žabovřesk, Jaroslav každoročně před Vánocemi přivážel své Hodiny zpěvu. A já se těšil, že uslyším novinky. Trochu zklamaně jsem odcházel, když sál rozezněly jen hity. Nic nového. Až později jsem pochopil, že na koncertech chtějí lidé slyšet většinou to staré, osvědčené. A tak jsem Vánoce co Vánoce sledoval televizní Hodiny zpěvu. Jak já těm dětem ze Sedmihlásku záviděl! Proč chodím do brněnského sboru Petrklíč, a ne do pražského Sedmihlásku? To bych se mohl posadit do té dřevěné škamny a zpívat s tím vousatým a tím brýlatým pánem v televizi!

Poprvé jsem Jaroslavovu geniální pravici, která vyloudila z klavíru tolik překrásných melodií, stiskl až na pohřbu Václava Kotka. Tehdy, v roce 2019, jsme si vyměnili kontakt. Nejen s Jardou, ale hlavně s jeho manželkou Helenou, Jaroslavovým andělem strážným. Za pár měsíců jsem je začal pravidelně navštěvovat. U nich doma, na Starém Městě. Povídali jsme, já nahrával, pak přepisoval a třídil. Není lehké se vyznat ani v Jardově tvorbě (složil tolik písní, které žádné archivy nepodchycují nebo ani nebyly nahrány), ani v Jardově životě. Ačkoli může působit nesměle, možná až zakřiknutě, je to bohém jaksepatří. Oblíbený u kolegů i u žen. Ale hlavně u dětí. I u dospělých, kteří si díky jeho písním dokážou kolikrát prodloužit dětství třeba na celý život.

Autor, červen 2025

Před dveřmi abštajku – pracovny Jaroslava Uhlíře. Zatímco Tomáš Maleček si odnáší zážitky, Zdeněk Svěrák krabici s čokoládovými bonbony.

UHLÍŘ A JÁ

Co se nám to vlastně přihodilo? Co se to odehrává mezi hudebním skladatelem a jeho textařem, když spolu tvoří? Každý přinese do dílny svůj materiál. Jeden hudbu, druhý slova. Když se to povede spojit, vznikne písnička.

Když se to povede spojit krásně, vznikne taková, která se oběma tvůrcům líbí. To je hezká chvíle. Dostaví se zvláštní pocit: jeden druhému je vděčný za jeho nápady a talent. Já jsem byl většinou udiven, co Uhlířova hudba s mými slovy udělala. Jako by je posvětila, požehnala jim a i z těch všedních udělala sváteční. V takových okamžicích jsem Jaroslava z přemíry štěstí políbil na pleš.

Už je to dávno, co mi obrýlený vojín Československé lidové armády zahrál naši první společnou píseň Strašidýlko Emílek. Tehdy jsem tušil, že si porozumíme, ale nemohl jsem tušit, že mi právě vstoupil do života člověk, s nímž prožiju víc než půl století spolupráce a vzácného přátelství. Tato knížka vám o něm hodně prozradí. Na otázky odpovídal s upřímností až překvapivou. Ta upřímnost je slyšet i z jeho hudby. A srdečnost. Jaroslav je nejen kardiak, ale i srdcař. Když přebíral Cenu za úsilí o nápravu věcí lidských, mluvilo se o něm jako o skladateli dvořákovského ražení. Melodická bohatost jeho skladeb a jejich jímavost si tuto poctu zaslouží.

Jaroslav zná pražské hospody a kavárny, kde mají piano. Chodí tam a zadarmo hraje své písničky. Ještě se nestalo, že by si s ním udivení hosté nezazpívali. Odjakživa bylo jeho tajným snem přiřadit se k souhvězdí Hašler, Ježek, Šlitr. Myslím, že se to povedlo.

Zdeněk Svěrák

NA ŽIŽKAPERKU

Město ve městě plné bohémů, intelektuálů aproletářů. Tak na konci druhé světové války vypadal Žižkov. Úzké, strmé ulice, činžovní cihlové, ale šedivě omítnuté domy. Když vysvitlo slunce, lidé vynesli židle před vchody apovídali si. Někdy se hrálo azpívalo. Jako malé dítko se těmito ulicemi se svými dvěma staršími sourozenci potloukal iJaroslav Uhlíř.

Idnes si Jarda rád na foukací harmoniku zahraje.

Už tehdy jste muzicíroval?

Zhruba od tří let. Hrával jsem na foukací harmoniku. Auž tam jsem leccos slyšel.

Leccos slyšel?

Zahrál jsem udveří nějakých rozhádaných manželů, kteří vůbec nevnímali, že tam jsem ijá, ata paní zrovna říkala manželovi: „Hele, když seš takovej, tak večer ani šuk.“ Až po letech jsem se dozvěděl, co tím chtěla říct.

Měl jste na Žižkově nějaké kamarády – vrstevníky?

Já kamarádů moc neměl. Hlavní bylo, že jsem měl bráchu aségru.

Kdo vás přivedl khudbě – maminka, nebo tatínek?

Vlastně oba. Chodili každou neděli tančit do Riegrových sadů atam ktanci hrávala kapela. Mně se ta jejich muzika líbila natolik, že jsem se pořád kolem těch muzikantů ometal. Aprávě oni mi tehdy řekli: „Ztebe jednou něco bude!“ Mohly mi být tak tři čtyři roky.

Rodina Uhlířových vRiegrových sadech, konec 40. let.

To muselo být někdy těsně po osmačtyřicátém.

Bylo. Do té doby měl táta svoji pekárnu – unás, vmém rodném domě vBořivojově ulici číslo 75. Byla tam už za první republiky. Vzpomínám si, jak jsem jednou přišel domů apřed barákem stáli tři soudruzi. Anajednou jsme pekárnu neměli.

Takže tatínek byl pekař?

Jo, vyhlášenej. Vybavuju si, jak jsme si dole vobchodě se sourozenci hrávali. Byli jsme taková trojka vmouce. Ale hlavně mám na paměti příhodu shořčicí. Ta se tenkrát neprodávala vplastu jako dnes, ale ve skleničce. Už nevím, na co ji tatínek vpekárně měl, ale mně se nesmírně líbila ta sklenička. Chtěl jsem ji za každou cenu. Tatínek mi tehdy řekl: „Dostaneš ji, až se ta hořčice sní.“ Tak jsem si ji vzal, vlezl pod stůl aobsah celé sklenice najednou spořádal. Abyla moje!

Otec Jaroslava Uhlíře Jaroslav.

Co dělal otec potom, když mu jeho milovaný obchod vzali?

Musel vydělávat, atak jezdil na Kladno kvysokým pecím. Táta se tam ale seznámil slidmi, kteří rozuměli muzice. Dokonce tam sním pracoval jakýsi kapelník, který mu tehdy řekl: „Ten tvůj kluk je nadanej, ať tu muziku dělá!“ Mimochodem, nedávno jsme skapelou hráli vKladně ajá si uvědomil, že svoje první hraní ještě jako mladej kluk jsem měl právě tam.

Vy jste sice nepocházel znějaké známé muzikantské nebo herecké rodiny, ale poměrně známý byl váš strýc, filmový herec Josef Beyvl.

Strejda Beyvl přišel do Prahy zBrna, tam hrával vZemském divadle. Nějakým způsobem, už ale nevím jakým, byl naším příbuzným zmaminčiny strany. Měl manželku, tetu Klárku. Bydleli ve Vladislavově ulici aon chodil do divadla Komedie vpantoflích. Tam jsem ho sem tam navštěvoval. Byl ale velkej komunista. Říkal mi, že jsem blbec, amoje muzicírování nebral vážně. Teprve když umřel, začala mě jeho manželka, teta Klárka, víc zvát ksobě domů. Jako dneska ji slyším, jak říkala: „Ty jsi unás dlouho nebyl, že tys někde hledal ty zlatý pruty?“ To narážela na písničku Severní vítr.

Narodil jste se v„Bořivojovce“, nejdelší žižkovské ulici.
Ataké docela slavné.

No hlavně vulici čtyř Jaroslavů. Bydlel vní Jaroslav Ježek, žižkovský rodák, Jaroslav Hašek se do Bořivojovky přestěhoval začátkem dvacátých let minulého století. Pravda, jen nakrátko. Abásník Seifert je asi nejslavnější rodák ztéto ulice – narodil se vroce 1901 vdomě číslo popisné 816. Apak já!

Máte, respektive měl jste dva sourozence.

Prvorozený byl Petr, rodiči preferovaný. Nebyli jsme ale věkově vzdáleni, narodili jsme se vlastně těsně po sobě – Petr vroce 1943, Jiřina rok nato ajá jsem dítě těsně poválečné.

Ajak se Petr prosadil?
Čím se živil?

Byl vysokej avlastně docela pěknej kluk. Miloval ho právě strejda Beyvl. Ajeho přičiněním si měl dokonce zahrát vroce 1964 ve slavném filmovém muzikálu Starci na chmelu. Ale nepovedlo se to. Úplně propadl ahlavní roli dostal Vladimír Pucholt. Ajá jsem pak za Beyvlem přišel aprosil ho, že bych chtěl taky kfilmu. Na to mi tehdy odpověděl: „Když to nedal Petr, co bys chtěl ty?“ Takhle mě utřel.

Sourozenci Petr, Jiřina aJaroslav Uhlířovi, konec 40. let.

Takže se tady vůbec neuchytil?

Oženil se akrátce po vojně smanželkou aprvorozeným synem Marcelem uprchli do Austrálie. Jako imigrant nemluvící anglicky dělal pomocnou sílu vkuchyni, později ivařil. Sprvní ženou se po čase rozvedl. Po nějaké době si našel novou přítelkyni. Stou se vážně nabourali vautě. Petr skoro přišel onohu ajeho – tehdy těhotná – přítelkyně porodila dceru Natálii vkómatu. Oba se znehody léčili dlouhé měsíce. Pak se rozešli.

Předpokládám, že ale nezůstal kuchařem.

Naučil se tak dobře anglicky, že pak angličtinu vyučoval. Po čase získal australské občanství, jezdil po Evropě av Londýně poznal svou druhou manželku, původem zThajska. VAustrálii si pak otevřeli pizzerii akoupili farmu ve vesnici Rosedale. Měli spolu dceru Serenu. Ale ani druhé manželství nedopadlo. Protože Serenu miloval anechtěl ji dát manželce do opatrovnictví, unesl ji koncem osmdesátých let do Československa. Policie pak na Petra vydala zatykač. Československo ho přijalo aaustralská vláda nemohla nic dělat. Tady jim odebrali doklady aPetra podezírali ze špionáže. Nějakým způsobem se mu ale podařilo vpražském Suchdole založit školu avyučoval tam angličtinu. Dával isoukromé lekce na piano akytaru. Žil krátce vRumburku apak učil na průmyslovce ve Varnsdorfu.

Takže hrál taky na piano!
Vídali jste se, když byl vČeskoslovensku?

Ne, já měl strach. Věděl jsem, že ho podezírají ze špionáže.

Po sametové revoluci zůstal vČechách?

Když zrušili zatykač, vrátil se is dcerou Serenou do Austrálie. To mohlo být vroce 1993. Trpěl depresemi ajeho psychický stav se zhoršoval. Pak mu diagnostikovali rakovinu aon si vzal život. Bylo to nedaleko Rosedale na jeho oblíbeném místě, kde chtěl být vždycky pochován.

Vraťme se ale ktěm nejbližším – kmamince atatínkovi.
Jak se vlastně jmenovali?

To je vtipný. Tatínek byl Jaroslav amaminka Jaroslava. Říkalo se jí ale Důda.

Ale už si nepamatuji proč. Bylo to nějak po babičce.

Byli rodiče vdobě vašeho narození hodně mladí?

Brali se mlaďoučcí. Mamince nebylo ani dvacet aPetr se narodil bezprostředně po svatbě. Ale zásadní na tom je, že ani Jiřina, ani já už jsme se neměli narodit. Maminka to spéčí onás nezvládala. Byla vlastně teprve krátce plnoletá, navíc měla blízko kumění. Tíhla tímto směrem, nikoli kdětem arodině. Už když čekala Jiřinu, šla na kliniku na Karlovo náměstí achtěla těhotenství ukončit. Chodila tam na chininové injekce, aby se plod vstřebal. Naštěstí se to nepodařilo. Atotéž se pak opakovalo iv mém případě.

Co ji ktomu vedlo?
Pouze ten sklon kumění, nebo finanční tíseň, válečná situace?

Nejvíc existenční důvody. Byla válka. Jak dlouho bude trvat, nikdo nevěděl. Táta nic než práci nestíhal, byl od brzkého rána vpekárně. Aano, měla ipotřebu umělecky se realizovat. Tehdy zpívala voperetě. Dokonce psala irůzné texty aněkam je posílala. Jednou vymyslela písničku ipro nás tři sourozence na motivy operetní melodie.

Jak jste se otom vůbec dozvěděl, že jste vlastně neměl být?
Rodiče vám to později řekli?

Ne, to jsem se dozvěděl právě od rodiny Beyvlů, od tety Klárky. Maminka prý tomu doktorovi opakovala, že má pocit, že její těhotenství pokračuje. On ji ale uklidňoval slovy: „Klid, paní Uhlířová, ten plod se vstřebá.“ Ajá jsem se nevstřebal. Tak jsem tady.

Poznamenaly vás nějak ty chininové injekce?

Vím, že Jiřinu ne. Asi byla jako holka odolnější. Já jsem ale přišel na svět jako velmi nezralý, narodil jsem se vlastně těsně po osvobození vzáří 1945. OVánocích jsem byl ještě hodně křehký aneduživý, maminka se mnou běhala po špitále, ale odmítli ji tam slovy: „My nechceme, aby nám tady na Vánoce umřelo dítě.“ Táta byl chlap jako hora, máma taky nebyla nijak drobounká. Aoproti nim jsem já drobný. Tam se asi podepsal ten chinin. Apodepsal se hlavně na zraku.

Jaroslavova maminka vlázních Poděbrady.

Stal se ale zázrak avy jste přežil. Nicméně říká se ovás, že jste se narodil na schodech.
Je to pravda?

Ano, rodiče byli vkině Aero, načež maminku přepadly porodní bolesti, proto honem utíkali domů. Nedoběhli, atak Zdeněk Svěrák vtipně říká, že jsem nedonesený. Narodil jsem se vlastně vmezaninu domu, na takovém odpočívadle mezi schody, někde mezi druhým atřetím patrem. Teprve pak maminku se mnou odvezli do porodnice. Atady začíná další historka. Když jsem si šel před čtrnácti lety měnit trvalé bydliště, nemohli na úřadě najít, kde jsem se vlastně narodil. Neměl jsem vrodném listu uvedenou porodnici. Teprve dodatečně jsem zjistil, že jsem se narodil buď na Štvanici, nebo vBubenči vRooseveltově porodnici. Každopádně ani jedna ztěch porodnic už neexistuje.

Když zmiňujete Zdeňka Svěráka, napadá mě, že máte společné už ty první osudy – vy jste se narodit neměl, on byl zase náhradníkem za staršího Zdeňka Svěráka, který zemřel jako dítě…

Ano, stalo se to, když šlápnul na rezavý hřebík, jako je to ve filmu Obecná škola. To je pravda.

Byl jste tedy vlastně nechtěný. Dávali vám to rodiče najevo ipozději?

To ne, ale je pravda, že jsem vyrůstal hlavně se sestrou. Ona vždycky říkala: „Brácha Petr měl uheráček amy sJardou jen sýr.“ Jiřina mi byla blíž než máma. SJiřinou jsme si blízcí – dá se říct – dodnes, přestože nebydlí vPraze atéměř se nenavštěvujeme. Žije vKřečhoři uKolína sněkolika psy. Sčubama, jak by řekla. Často si ale voláme. Ipovahově jsme podobní.

Jaroslavova sestra Jiřina skočkou, přelom 40. a50. let.

Jaký měli rodiče vztah?

Složitý. Žili střídavě od sebe, ale ještě vroce 1959 se jim narodilo jedno dítě. Eva. Můj další sourozenec. Už vpubertě ji ale zlákaly drogy. Zemřela poměrně mladá.

Arodiče se rozvedli?

Ano, hned po Evině narození. Bylo to ale zmáminy iniciativy, táta rozvod těžce nesl. Žili jsme sním sJiřinou na Vinohradech, akdyž jsme dospívali – já šel na vojnu aJiřina odešla zdomu –, otec se podruhé oženil, ale nebylo to šťastné manželství. Když umřel, bylo mu šestapadesát. Na Kladně upece dostal infarkt. Mimochodem imáma umřela všestapadesáti. Proto když mi bylo právě tolik, obával jsem se, že to se mnou taky sekne.

Už jsme se zmínili, že chininové injekce, na které maminka chodila, když byla těhotná, pravděpodobně poznamenaly váš zrak.
Kdy jste začal nosit brýle?

Snad ještě dřív, než jsem začal chodit do školy.

Nedělalo vám to pak právě ve škole problémy?

Chodil jsem do školy, která byla vulici pod námi. Ktomu se pojí hezká příhoda. Když jsem šel vprvní třídě do školy, byla neskutečná mlha ajá do té školy ani nedošel. Přišel jsem domů se slovy: „Škola není.“ Já jsem ji neviděl, tak prostě nebyla vůbec.

Ato bylo hned první školní den?

To ne, ale někdy vprvní třídě. Kprvnímu školnímu dni mám ale taky jednu zajímavou příhodu. Na Žižkově je krásný novogotický kostel. Když jsem kolem něj šel, byla zrovna uvnitř svatba. Ajá si myslel, že to takhle bude každej den. Druhej den jsem tudy zase kráčel do školy – anajednou tam nikdo nebyl ajá nechápal proč. Vlastně is tou svatbou mám spojenou muziku.

Aco ten zrak?

Děti se mi vysmívaly, říkaly mi brejloune. Vůbec už nevím, jak se to pak stalo – jestli to zařídila škola, nebo nějaký doktor –, ale řeklo se, že tento chlapeček špatně vidí, atudíž musí do slepecké školy. Jedna byla vDykově ulici na Vinohradech, ale tam asi neměli volné místo, atak řekli, že půjdu až na Hradčanské náměstí. Tam, kde je dneska Ježkova škola pro zrakově postižené.

Takže tam jste pak docházel?

Co docházel! Tam jsem musel bydlet, nechali mě – dalo by se říct – na internátě. Měl jsem tam být celý týden ajen na víkend jsem mohl domů. Vdruhé třídě! Jenže tam se mnou byly úplně nebo skoro úplně slepé děti. Dodneška vidím ty postavy, jak šmátrají po zdech, hledají dveře, kliku. Měl jsem ztoho úzkosti.

Jak dlouho jste tam byl?

Po týdnu jsem to nevydržel achtěl domů. Auvědomil jsem si, že zHradčan domů na Žižkov jezdí tramvaj jednička. Na to, abych jel tramvají, jsem ale neměl peníze. Tak jsem se oblíkl ařekl si, že když jsem sem po kolejích dojel, tak po nich musím dojít zpátky domů.

Takže jste šel pěšky až na Žižkov!

Řekl jsem si, že tam vté škole prostě nebudu, avydal jsem se domů. Vosmi letech. Tatínek pak naštěstí uznal, že tam přes noc bývat nemusím, takže jsem tam pak rok dojížděl.

Symbolicky jste chodil na stejnou školu jako váš vzor –
Jaroslav Ježek.