Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Sandy Barkerová

Noc v Paříži

Z anglického originálu That Night in Paris vydaného nakladatelstvím
One More Chapter, imprintem Harper Collins Publishers v Londýně roku 2020 přeložila Jana Drápalíková
Originally published in the English language by HarperCollinsPublishers Ltd. under the title That Night in Paris © 2020 Sandy Barker
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Redakce Tereza Filinová
Korektury Lucie Skalníková Hermanyová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 157. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

Sandy Barker asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Jana Drápalíková, 2025
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Copyright © Sandy Barker 2020
Cover design © HarperCollinsPublishers Ltd. 2020
Cover illustrations © Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-8095-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-8094-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-5588-0 (print)

Pro mou milovanou, skvělou a úžasnou sestřičku Vic

První kapitola

„Strašně jsem to podělala.“

„Taky ti přeju dobrý den.“ Z iPadu na mě vykoukla moje sestra Sarah, jen nos měla větší než ve skutečnosti.

„Promiň, ahoj,“ opáčila jsem. Byly jsme sestry a zároveň nejlepší kamarádky – nemohly bychom tedy v krizové situaci zdvořilosti jednoduše přeskočit? A tohle byla krizová situace.

„Takže jak jsi to podělala?“ zeptala se a obrazovka najednou zbělela.

„Ty jsi mě někam položila?“

„Ano.“ Její tvář se na chvíli sklonila nad obrazovkou. „Skládám vyprané prádlo.“ Položila iPad na postel a poskytla mi tak krásný výhled na strop. „Promiň,“ dodala a její tvář se opět ocitla mimo záběr.

„To je v pořádku. Nedělej si násilí.“

„Takže k tomu, jak jsi to podělala… Povídej,“ pobídla mě znovu.

„Vyspala jsem se s Alexem.“

Zase se přede mnou zjevila její tvář, zřejmě narovnala iPad. Tázavě na mě zírala a mezi obočím se jí vytvořila vráska. „Promiň, cože? S Alexem?“

„S mým spolubydlícím,“ odpověděla jsem na rovinu.

„Aha, s Alexem. Takže vážně existuje.“ Zašklebila se, očividně spokojená sama se sebou.

„Ha ha, moc vtipné.“ Sarah mě před několika měsíci navštívila, když se vrátila z dovolené v Řecku. Seznámila se s mojí spolubydlící Jane, ale Alex tam ten týden nebyl, takže Sarah připadalo velmi vtipné žertovat o tom, že ve skutečnosti neexistuje. Věřte mi – a také mým intimním partiím –, že je opravdu skutečný.

„Co se tedy stalo?“ Nechala prádlo být, pohodlně se usadila a opřela se o čelo postele.

I já jsem se pohodlně uvelebila mezi polštářky na sedačce. Od toho Incidentu (všimněte si toho velkého počátečního písmena) uplynuly už dva dny a čtrnáct hodin, ale teprve teď jsem byla konečně v bytě sama a měla jsem první příležitost podat sestře podrobné hlášení. Do této chvíle jsem dělala, že se nic nestalo, a myslím, že to byla velmi působivá ukázka mého sebeovládání a schopnosti uchovat tajemství.

„Vlastně nic, o čem bys ještě neslyšela. Taková běžná věc. Jane šla ven. S Alexem jsme zůstali doma. Objednali jsme si domů indické jídlo a otevřeli jednu či dvě lahve vína, a… skončilo to opileckým sexem na gauči.“

Zašklebila se. „Cože? Na tom, na kterém jsem spala?“ Zatvářila se, jako by právě ucítila něčí prdy.

„Ano, Sarah, přesně na tom. Na gauči, na kterém právě sedím. Nebylo to ale tak, že bychom měli sex a potom jsi na tom gauči spala. Byla jsi tady už před celými věky. A kromě toho, uklidili jsme po sobě.“ Zděšený úšklebek na její tváři byl nyní ještě zřetelnější. „Podívej, soustředíš se na úplně špatnou věc.“

„Promiň,“ omluvila se. Jen jsem nad tím mávla rukou. „A jaké to bylo?“

„Co?“

„Ten sex.“

„Byl to opilecký sex na gauči. Co myslíš, jaké to asi bylo?“

„Aha. A co teď?“

Dobrá otázka. Chtěla jsem, aby se nedělo vůbec nic. Chtěla jsem se druhý den vzbudit, jako obvykle prohodit pár obvyklých zdvořilostí u čaje a kávy a pokračovat ve svém životě. Nechtěla jsem, aby na mě Alex vrhal zamilované pohledy nad toustovačem a pak mi vyznal věčnou a nehynoucí lásku.

Ano, to se opravdu stalo.

„No, vrátili jsme se každý do svého pokoje a já jsem upadla do vínem navozeného kómatu. Když jsem se vzbudila, čekal na mě v kuchyni s hrnkem čaje a zvláštním výrazem ve tváři. Vzala jsem si čaj a on spustil monolog o tom, že je do mě zamilovaný – prý vždycky doufal, že mezi námi k něčemu dojde, a chce, abych se seznámila s jeho mámou.“

Sarah vykulila oči a trochu pootevřela ústa. Úplně stejná reakce jako ta moje v kuchyni před dvěma dny. Zkřivila tvář. „Do hááááááje,“ řekla pomalu. Neuvědomila jsem si, jak moc se to slovo dá natáhnout.

„Přesně tohle jsem si pomyslela. A pořád si to myslím.“

„Takže tipuju, že k němu necítíš totéž?“

Místo odpovědi jsem si odfrkla. Nemohla jsem si pomoct – vyšlo to ze mě naprosto mimovolně. „K Alexovi?“ zeptala jsem se, jako by už to jméno samotné dostatečně vyjadřovalo, jak směšná byla její otázka. Moje sestra Alexe samozřejmě nikdy nepotkala, tak jak to měla vědět? Povytáhla levý koutek úst. Blbost, ve skutečnosti se uštěpačně ušklíbla. „Promiň,“ zamumlala jsem. Pokrčila rameny a hned mi odpustila – tohle byla jedna z věcí, které jsem na své sestře milovala.

„Jde o to… ano, je roztomilý, takovým tím britským způsobem, něco jako podsaditá a střapatá verze Andrewa Garfielda, ale ve skutečnosti mě nepřitahuje. Navíc je docela fajn, ale takový nudný. Pořád mluví jen o své práci – děsná nuda – a o své nejnovější vášni – tomu neuvěříš – o virtuální realitě. Potom, co jsi odjela, si k tomu dokonce pořídil do pokoje kompletní vybavení.“

„Páni! To zní skvěle.“

„Posloucháš mě vůbec? Není to skvělé. Kromě toho jsem si to vyzkoušela a udělalo se mi špatně.“

„Aha.“

„Každopádně se před ním schovávám.“

„A jak ti to jde?“

„Zatím docela dobře. I když včera v noci jsem na něj málem narazila, když jsem se vzbudila a šla na záchod.“ Viděla jsem, jak jí cukají koutky, a pak se neovládla a rozesmála se. Hned nato jsem se rozesmála i já.

„Ty jsi pako,“ vydala ze sebe s námahou a konečně se ovládla.

„Ano, díky, já vím.“

„A jak to plánuješ dál? Budeš se tiše plížit po bytě a doufat, že na sebe nenarazíte, až si půjdeš vyčistit zuby?“ Bylo vidět, že se tím baví.

„Vlastně ne. Přihlásila jsem se na zájezd.“

Vypadala, že ji to zaujalo. „Zájezd?“

„Ano. Během prázdnin. Odjíždím v sobotu. Je to… no, je to zájezd s agenturou Ventureseek.“

Nechala jsem své odhalení chvíli viset ve vzduchu.

Pro Ventureseek pracovala Sarah před deseti lety jako manažerka zájezdů. Podělila se se mnou o všechny úžasné, ale i hrůzostrašné detaily, takže jsem měla docela dobrou představu, co mě čeká. Co jsem ale nevěděla, bylo to, jak zareaguje.

Zřejmě na mě bude mrkat a střídavě otevírat a zavírat ústa jako vylovená zlatá rybka. „Promiň, cože? Chystáš se na ventureseek?“ Název cestovní agentury použila jako obecné podstatné jméno.

„Ano,“ odpověděla jsem a neustoupila ani o píď. Mimochodem, nemám ponětí, co je to píď, a to jsem učitelka, ale ať už je to cokoli, stála jsem si na svém. Navíc jsem za zájezd právě vysolila nevratných jedenáct set liber.

Zamračila se. „Vždyť jsi tvrdila, že na takový zájezd bys nikdy nejela. Výslovně jsi řekla, a to si pamatuju úplně přesně, že takové zájezdy jsou pro ožralé chuligány a idioty, kteří se neumí zorientovat v Evropě sami. Říkala jsi, že bys nikdy v životě na takový zájezd nejela – nikdy v životě. Vyjádřila ses dost jasně.“

„Ano, já vím.“

„Takže co se stalo?“

„Zpanikařila jsem,“ přiznala jsem napůl rozhodně, napůl defenzivně.

Chvíli mlčela a potom pokrčila rameny. „Hm. No dobrá. Takže odjíždíš v sobotu?“

„Ano.“

„A který zájezd to je? Myslím tím na jak dlouho?“

„Dva týdny, patnáct zemí nebo tak nějak.“ Přikývla a viděla jsem, jak přemýšlí.

„Takže Paříž, château, Antibes, Florencie, Řím, Benátky, Lauterbrunnen, Koblenz a Amsterdam. Správně?“ Sakra, byla dobrá. Uplynulo už deset let, ale ona si stále pamatovala itinerář dvoutýdenního okružního zájezdu po Evropě.

„Hm, myslím, že ano. Zní to správně.“ Znovu přikývla.

„Super. Určitě si budeš chtít přibalit pár věcí, které nemáš na seznamu.“ A hned se proměnila v mou starší sestru, a tak jsem vytáhla tužku a papír, abych si zapsala, co mi nadiktuje. Zasvěcené informace neodmítnu.

O dva dny později, absurdně brzy ráno – v sedm hodin – jsem stála na chodníku před velkým hotelem v centru Londýna mezi pobíhajícími turisty vlekoucími svá zavazadla. Zírala jsem do mobilu a znovu si četla potvrzující e-mail k zájezdu, ve kterém byl uveden i jeho kód. Podívala jsem se na řadu stejných autobusů – napočítala jsem jich osm – a opět na kód zájezdu. Jak jsem měla vědět, který je ten můj?

„Ahoj. Můžu vám nějak pomoct?“ ozval se po mé levici přátelský hlas s australským přízvukem. Zvedla jsem oči a uviděla asi pětadvacetiletého muže v košili s logem Ventureseek vyšitým na kapse.

„Ehm, ano, prosím. Nejsem si jistá, který autobus je můj. Tady je kód mého zájezdu,“ ukázala jsem mu displej. Zvláštně natočil hlavu, aby si ho přečetl.

Potom zvedl zrak a podíval se mi do očí. „Máte štěstí. Je to můj zájezd. Jsem šofér – Tom – a tohle je náš autokar.“ Ukázal na nejbližší autobus a já si v duchu poznamenala, že mu mám říkat „autokar“. „Vezmu vám to,“ nabídl se a ukázal na můj kufr. Podala jsem mu rukojeť, zkušeně ji zasunul a kufr vložil do nákladového prostoru autobusu. Pardon, autokaru. Když se otočil, ukázal na koženou tašku, kterou jsem měla přehozenou přes rameno. „Tu si necháte u sebe.“

„Výborně. Děkuju.“ Když už jsem tedy vyřešila tu záležitost se správným autokarem, moje mysl se přesunula k nezbytné dávce kofeinu – bez ranního čaje jsem téměř nepoužitelná a na to, že byla sobota, pro mě bylo nesnesitelně časné ráno. „Ehm, nevíte, kde bych si mohla dát čaj?“ Potřebovala jsem i čurat, ale to jsem mu nehodlala říct.

„Tamhle uvnitř je kavárna. Mají docela dobrý čaj.“ Ukázal na hotelovou halu a vzápětí se podíval na hodinky. „Máte asi pětadvacet minut.“

Náhle jsem dostala nápad. „Můžu si vzít čaj do autokaru?“ zeptala jsem se trochu přehnaně pyšná na to, že jsem autobus nazvala správně.

„Samozřejmě! Ale jestli ho rozlijete, budete muset autokar uklidit,“ odvětil s kamennou tváří. Nebyla jsem si jistá, jestli to myslel vážně, dokud se mu po tváři nerozlil úsměv. „Dělám si srandu.“

Několik dalších lidí už na něj čekalo se svými kufry, a tak jsem se vytratila. Našla jsem toalety, pak jsem si koupila čaj a obrovské lepkavé brownie. Obvykle si na sladké k snídani nepotrpím, ale jedinou další možností byl šunkovo-rajčatový sendvič, který měl nejlepší časy už za sebou, nebo unavený croissant. Odpoledne jsem měla být v Paříži, na dobrý croissant si klidně můžu počkat.

Když jsem vyšla z hotelové haly, autokar už se plnil. Nastoupila jsem a pevně svírala svůj čaj. Prošla jsem uličkou a několik očí se ke mně s úsměvem zvedlo. I já jsem se usmála a pokračovala dál, přitom jsem minula pár volných sedadel u uličky.

Možná byste to do mě neřekli, dokonce ani kdybychom se setkali osobně, ale já lidi nemám moc ráda. Nevadí mi moji přátelé či rodina nebo několik málo kolegů, se kterými pracuju, ale cizí lidé a davy, a vlastně většina lidí obecně, mě iritují. Takže se jim vyhýbám. Vím, že je to chyba, ale díky tomu se ta extrovertní introvertka ve mně udržuje při smyslech.

Asi ve třetině autokaru jsem se dostala ke dvěma prázdným sedadlům. Sedla jsem si tedy k oknu a zasunula tašku pod sedadlo před sebou.

Napila jsem se čaje a zadívala se na brownie. Neměla jsem na něj chuť a přála jsem si, abych souhlasila, když se Jane nabízela, že mi na cestu připraví toasty. Byla vážně poklad a dovezla mě až sem. Pravda, auto bylo moje a dovolila jsem jí používat ho, když budu pryč, ale musely jsme vyjet v nekřesťanskou hodinu, už v šest – v sobotu.

Zabalila jsem brownie a odložila ho do tašky právě ve chvíli, kdy se v uličce vedle mě zastavila vysoká žena.

„Ahoj, je tohle místo obsazené?“ zeptala se s americkým nebo možná kanadským přízvukem.

Měla hezký, přívětivý obličej a tím se mi hned zalíbila – velmi vzácný jev –, a protože jsem věděla, že někdo si ke mně bude muset přisednout, odpověděla jsem: „Ne, je tu volno.“ Zasunula velkou tašku do úložného prostoru nad námi a s povzdechem se svalila na sedadlo.

„Bože, jsem ráda, že jsem to stihla. Přijela jsem rovnou z letiště.“

„Dnes ráno?“

Přikývla a blonďaté vlasy ostříhané do krátkého mikáda si zasunula za ucho. Byly to takové ty přirozeně sluncem vyšisované blond vlasy, které křičí do světa něco o dobrých genech, a vy můžete jen zezelenat závistí.

„Jo. Právě jsem dorazila z Vancouveru.“ Přiletěla z jiné země a vydala se rovnou na autobusový – pardon, autokarový zájezd? Usoudila jsem, že asi nebude chtít poslouchat mé nářky o tom, jak jsem musela vstávat v pět ráno.

„Já jsem Catherine. Cat,“ řekla jsem místo toho.

„Louise. Lou,“ odpověděla.

„No, zřejmě je nám souzeno skamarádit se, Lou, neboť tvé jméno je i mé prostřední jméno.“

„Žertuješ.“ Zasmála se.

„Ba ne. Catherine Louise Parsonsová.“

„Louise Eva Janssenová.“

Podaly jsme si ruce, abychom tak formálně stvrdily naše začínající přátelství, a pak jsme v tichosti sledovaly, jak do autokaru nastupují páry i jednotlivci a také čtveřice Novozélanďanů, kteří si hlučně razili cestu do zadní části autokaru.

Když procházeli kolem nás, vyměnily jsme si pohledy, pouze ten Louin říkal něco zcela jiného než ten můj. „Zdá se, že s nimi bude zábava,“ poznamenala vesele.

Mně se zdálo, že s nimi budou problémy. Ozvaly se ve mně učitelské instinkty.

Možná to ale bylo tím, že jsem se ve svých pětatřiceti ocitla na zájezdu pro lidi od osmnácti do pětatřiceti let. Co jsem to sakra provedla? Měla jsem si vybrat zájezd s Trafalgarem, tam bych byla nejmladší z celého autokaru. Strávila bych dva týdny cestováním po Evropě s lidmi ve věku mých prarodičů, kteří by mě obletovali a říkali mi „zlato“ nebo „drahoušku“.

Tu absurdní myšlenku jsem raději pustila z hlavy. Tenhle zájezd bude bomba, a než se vrátím do Londýna, Alex si uvědomí, že jeho city nejsou nic víc než jen hloupé pobláznění. Potom z nás budou zase obyčejní spolubydlící, kteří se vídají jen občas a handrkují se leda o tom, kdo je na řadě s vynášením odpadků.

Velké červené číslice v přední části autokaru ukazovaly 7:26 a právě nastoupila atraktivní žena s hnědými vlasy po ramena, která přes hukot hovorů zvolala: „Dobré ráno všem.“ Celé osazenstvo okamžitě ztichlo, a to na mě udělalo dojem. Napadlo mě, jestli nebyla kdysi učitelkou – působila takovým dojmem.

„Jsem Georgina, vaše průvodkyně, a tohle je náš šofér Tom.“ Tom se na svém sedadle otočil a zamával nám. Zamávali jsme mu zpátky jako autobus plný školáků jedoucích na výlet. „Pokud nemáte britský pas nebo pas některého z členských států Evropské unie a ještě jste se u mě nezapsali, pojďte sem dopředu, abychom mohli vyrazit včas.“

Měla jsem britský pas – děkuju ti, tati, že ses narodil jako Brit –, takže jsem zůstala sedět, zatímco dva lidé prošli kolem nás s pasy v rukou. Lou odpověděla na mou nevyslovenou otázku: „Zastavila jsem se za ní hned, když jsem přišla.“

„Aha, dobře. Víš,“ pokusila jsem se změnit téma, „tenhle zájezd jsem si koupila teprve před třemi dny – zřejmě poslední volné místo.“ Řekla jsem si, že pokud má být Lou mojí nejlepší kámoškou v autokaru, měla bych jí asi vysvětlit, proč tady jsem.

„Vážně? Já taky! No zřejmě ne poslední místo, rezervovala jsem si ho v pondělí – v pondělí západoamerického času –, takže vlastně před pěti dny.“

„Aha. To jsme asi jediné, nemyslíš? Míním tím rezervaci na poslední chvíli. Nepřipadá mi to jako takový typ zájezdu, který si většina lidí koupí jen tak z rozmaru.“

„Jo, asi máš pravdu. A proč sis ho koupila ty?“ zeptala se s důrazem na „ty“.

„Vyspala jsem se se svým spolubydlícím a ten se rozhodl, že se do mě zamiloval.“

„Aha. Ale ty do něj zamilovaná nejsi?“

„Správně. A ty?“

„Myslím, že jsem opustila svého manžela. Je alkoholik.“

Tak tohle jsem nečekala. Nezmohla jsem se na slovo, jen na slabé: „Aha.“

Stiskla čelisti, stáhla rty do tenké čárky a přikývla, vypadalo to, že potlačuje slzy. Instinktivně jsem jí položila ruku na koleno a ona se nebránila. Náročné téma tak brzo po ránu.

Opět se před námi objevila Georgina. Zvedla mikrofon k ústům a autobus – pardon, autokar – se odlepil od obrubníku. Jelikož se už nemusela představovat, promluvila potichu hlubokým, hrdelním hlasem. „Dobré ráno všem.“

Opět jsme jako školáci odpověděli hromadně zpěvavým: „Dobré ráno.“

„Jak vidíte, jsme na cestě. Jízda do Doveru potrvá přibližně dvě hodiny, poté nastoupíme na trajekt do Calais – i s autokarem – a budeme pokračovat do Paříže. Tam bychom měli dorazit kolem páté odpoledne. Ubytujeme se v kempu a poté se opět vydáme autokarem na noční prohlídku Paříže, která se vám určitě bude líbit.“

Vyděšeným hlasem ze sedadla přede mnou někdo promluvil ne tak zcela šeptem k ženě sedící hned vedle. „V kempu? Řekla v kempu. Tohle je kempovací zájezd?“ Nakoukla jsem mezi sedadly a uviděla, jak horečně hledá ve svém mobilu, pravděpodobně potvrzující e-mail. „Panebože. Tak proto nám nařídili sbalit si spacáky?“ zasyčela. Poklepala jsem jí na rameno. Otočila hlavu a upřela na mě čokoládově hnědé oči.

„Ahoj,“ zašeptala jsem.

„Ahoj.“ Její spolucestující se také obrátila a připojila se k naší malé skupince.

„Není to kempovací zájezd,“ řekla jsem a doufala, že ji sebevědomým tónem hlasu uklidním. Tvářila se pochybovačně, a tak jsem jí to vysvětlila. „V kempu budeme ubytovaní v chatách. Ne ve stanech.“ Viděla jsem, že se trochu uklidnila, pak se otočila a opřela si hlavu o opěrku.

Její spolusedící se představila. „Já jsem Danielle.“

„Ahoj. Jsem Cat.“ Ukázala jsem na Louise. „A tohle je Lou.“

Ukázala na ženu po svém boku. „Tohle je Jaelee.“ Jaelee k nám znovu obrátila hlavu a s úlevou se na nás usmála.

Přestože jsme mluvily potichu, najednou jsem si uvědomila, že zbytek autokaru ztichl. Když jsem zvedla hlavu, spatřila jsem Georginu, jak na nás upírá pohled, který by dokázal přeměnit člověka na kámen. Jo, rozhodně je to bývalá učitelka. Musela jsem se ovládat, aby ze mě nevyletělo: „Promiňte, paňčelko.“

Jaelee a Danielle se otočily dopředu. My s Lou jsme se na sebe krátce podívaly a pak jsme se přikrčily za sedadly před sebou a snažily se potlačit smích. Možná ty zlobivé budeme my, a ne ti čtyři Novozélanďané vzadu.

Georgina pokračovala ve své uvítací řeči. Celý plán cesty jsem znala od Sarah, protože jsem jí pomáhala vyladit k dokonalosti její úvodní proslov, když před lety dělala průvodkyni pro stejnou cestovní agenturu. Georgině to zabralo téměř celou cestu do Doveru a mluvila hlavně o logistice života na cestách s pětapadesátičlennou skupinou lidí. Většinu z jejího výkladu jsem nevnímala a raději jsem sledovala, jak se londýnský provoz a rušné ulice mění v zelenou kopcovitou venkovskou krajinu s idylickými výjevy ovcí a krav, líně se pasoucích ve výbězích.

Znovu jsem se začala soustředit, když jsem zaslechla: „Pojďme si říct něco o rozdílech mezi turisty a cestovateli…“ K této filozofii se hlásí i holky Parsonsovy, ačkoli Sarah ještě víc než já, protože je neohroženější, zatímco já mám tendenci považovat cestování spíš za prostředek k objevování dobrého jídla.

Podle této teorie cestovatel akceptuje odlišnosti každého nového místa, které navštíví, zatímco turista si na ně stěžuje a nadává, často v jednom kuse. Já jsem uměla ocenit rozličná místa, zejména jejich víno, pivo, sýry, chléb… no chápete. Na rozdíl ode mě a ostatních cestovatelů by zkrátka turisté měli raději zůstat doma a sledovat televizi.

V tašce mi zavibroval telefon, tak jsem ho bez přemýšlení vytáhla. Alex – ten den už potřetí. Na chvilku jsem pocítila výčitky svědomí, ty ale zmizely, jakmile jsem si přečetla jeho zprávu.

Budeš mi chybět.

Zhluboka jsem si vzdychla. Jak to, že to nepochopil? Odjížděla jsem ze země, abych utekla od té šlamastyky – od něj –, a aby se to všechno mohlo jednoduše přehnat. Odložila jsem mobil a neodepsala mu.

Takže ano, možná jsem byla cestovatelka, ale především jsem byla na útěku, uprchlice před láskou.

Byla jsem směšná.

Před deseti lety

„Catey? Jsi v pořádku?“

Měla jsem chuť Scottovi jednu vrazit a smazat mu tak ten ustaraný výraz z tváře. Místo toho jsem se zahleděla na monitor.

„Vypadám, že jsem v pořádku?“

„Co se děje?“

„Zůstal jsi přihlášený do svého e-mailu.“

„Cože?“ Naklonil se mi přes rameno.

„Na mém laptopu.“ Ukázala jsem na e-mail. „Stále jsi přihlášený.“

„A kurva.“

Zaklapla jsem laptop a zírala na obrácené logo Dell. „Říkal jsi, že jsi to ukončil.“

„To jsem neřekl.“

Vyskočila jsem tak rozzlobená, že jsem nedokázala dál sedět. „Hloupost. Proč… proč… bych souhlasila s tímhle pitomým výletem, kdybych věděla, že po něm rovnou poběžíš domů za ní?“

„Já…“

„‚Fakt nejsem rád, že jsem tady s Catey,‘“ zarecitovala jsem zpěvavým tónem. „Vážně? Vážně to tak je, Scotte?“

„Ano, někdy.“

Měla jsem pocit, jako by mi dal facku. „Páni. To je… říkal jsi, že mě miluješ… včera. Včera jsi to řekl. Byla to lež?“

„Ne. Ano. Já…“

„Tak jak je to, Scotte? Ne, panebože.“ Ruka mi vyletěla k ústům. „Miluješ ji?“

„Já… ano.“

„Jenže… proč jsi tedy tvrdil, že miluješ mě?“

„Protože je to pravda.“

„To nedává žádný smysl! Nemůžeš nás milovat obě.“

„Já to vím! Jenže miluju a je mi z toho totálně nanic.“

„Ach, ty chudáčku. Ubohý Scotte!“

Pod tíhou jeho přiznání jsem se sesunula na kraj postele.

„Můžeš za to ty, víš to,“ poznamenal potichu.

Zvedla jsem hlavu. „Cože?! Takže je to moje vina? Ty jsi strčil svýho ptáka do jiný a obviňuješ z toho mě?“

„Tohle je hrubé, Catey. Ty jsi odešla! To ty! Odstěhovala ses do Londýna beze mě.“

„Na rok! Jenom na rok – a chtěla jsem, abys jel se mnou.“

„Přijel jsem tam.“

„Ale nezůstal jsi.“

„Nikdy jsem nechtěl žít v Londýně. To ty jsi to chtěla. V Londýně není nic, co by mě zajímalo.“

„Jsem tam já.“

„Tak jsem to nemyslel, Catey, a ty to víš.“

„A jak jsi to tedy myslel, Scotte?“

„Máš svou sestru, přátele, ale…“

Už jsem se nemohla dívat na jeho zkrabatělou tvář. Nechtěla jsem k němu cítit lítost. „Bláhově jsem doufala, že tam chceš jet se mnou, ale když jsi prohlásil, že nechceš, myslela jsem si, že to bude mezi námi v pořádku. Že to bude fungovat. Byl to jen rok, Scotte.“

„Měli jsme se rozejít už v Sydney.“

Zvedla jsem k němu oči. „Cože? Ne, to neříkej.“

„Měli jsme to udělat. Každý chceme něco úplně jiného.“

„Tak proč jsi tedy přijel?“

„Ježíši! Přijel jsem za tebou. Ať dělám, co dělám, ničím se ti nezavděčím! Proboha, přijel jsem!“

„Ano, přijel jsi, i když jsi přefikl jinou, sotva jsem odjela. A teď ji prý miluješ.“

„Tohle nesnáším.“ Měl slzy na krajíčku a mě napadlo: Dobře mu tak.

„Neměli jsme sem jezdit. Nemůžu uvěřit, že po tom všem, co se stalo, jsi mě přemluvil k tomuhle podělanému výletu.“ Skoro jsem na něj ta slova vyplivla.

„Zažili jsme i pár hezkých chvil.“

Cože?

„To si děláš srandu. Byl to pekelný týden, Scotte. Nikdy jsem nevěděla, vedle koho se druhý den ráno probudím – jestli mě ten den budeš milovat, nebo ne. A ty jsi byl očividně celou tu zatracenou dobu nešťastný.“

„Catey…“

„Co je?!“ vyštěkla jsem.

„Můžu si k tobě sednout?“

Soustředila jsem pohled na vzor na dlažbě a hněv ze mě pomalu vyprchával. „Fajn.“

„Catey, je mi to moc líto. Vím, že jsem ti ublížil. Netuším, co mám dělat. Jsem naprosto zmatený. Miluju tě.“

„Ne…“

„Vážně! Já… jsem fakt v háji.“

„Skvělé.“ Sarkasmus mi udělal dobře.

„Ne, je to hrozné. Nechtěl jsem, aby se to takhle stalo. Myslel jsem si, že budeš rok pryč a já tě zajedu navštívit, potom se vrátíš domů a budeme spolu. A pak, když jsem potkal Helen…“

„Nevyslovuj přede mnou její jméno.“

„Promiň. Myslel jsem, že…“

„Ne! Nemluv o ní.“ Vstala jsem z postele, vytáhla kufr z vysoké dřevěné skříně, položila jsem ho na postel a začala do něj házet své oblečení. Neřešila jsem, že přitom míchám dohromady špinavé s čistým, a neobtěžovala jsem se ho ani skládat.

„Počkej, co to děláš?“

„Balím,“ odpověděla jsem, jako by to nebylo úplně zřejmé.

„To přece nemusíš. Zbývá nám ještě týden. A co Itálie?“

„Přece si nemyslíš, že bych tu mohla zůstat.“

„Proč ne? Všechno je zaplacené.“

„Scotte, poslal jsi milostný e-mail jiné ženě.“ Nechala jsem ta slova viset ve vzduchu a probodávala ho přitom zkoumavým pohledem. Na chvíli zavládlo úplné ticho a pak promluvil.

„Ano.“ Byl to téměř šepot.

„A ty chceš pokračovat v naší cestě?“ Určitě to nemůže myslet vážně.

„Vím, že to zní šíleně…“

„Hm, ano, zní.“

„Jenže já tě opravdu miluju. A vím, jak je tenhle výlet pro tebe důležitý. Nechci, abys o něj přišla.“

„Protože kdybych o něj přišla, byla by to tvoje vina.“ Hned jak jsem ta slova vyslovila, uvědomila jsem si, že je to pravda. „Proto jsme tady. To proto jsme v té zatracené Paříži.“

„Ne, to…“

Přerušila jsem ho, protože jsem už nechtěla slyšet ani slovo. „Musíš se mnou zajít na nádraží. Potřebuju si vyměnit jízdenku a kupovali jsme je na tvou kreditní kartu.“ Šla jsem do koupelny vzít si toaletní potřeby.

„Catey, Cat, prosím…“

„Neříkej to!“ zakřičela jsem z koupelny. Vrátila jsem se do pokoje plná kypícího vzteku. „Už mi tak neříkej – nikdy.“

„Prosím, neopouštěj mě.“

„Nemůžu zůstat, Scotte. Jak to, že to nechápeš?“ Nevěřícně jsem zvýšila hlas. Taštičku s toaletními potřebami jsem nacpala do kufru.

„Prosím!“

Zastavila jsem se, otočila se k němu a s úžasem jsem ho sledovala, odtažitě, bez emocí. Jeho slzy mě ohromily a nedokázala jsem se rozhodnout, jestli má zlomené srdce, nebo se jen lituje.

Bylo mi to jedno.

„Víš co? Nemusíš se namáhat,“ odpověděla jsem neobvykle klidně. „Nezajímá mě, jak hrozně se cítíš.“

Výraz v jeho tváři okamžitě ztvrdnul, takže jsem dostala svoji odpověď – byly to krokodýlí slzy. „Fajn.“ Obul si boty.

„Ano, přesně – fajn.“ Zatáhla jsem zip kufru a očima přejela po pokoji. Pokud si tady něco zapomenu, už to nikdy neuvidím. Protože už nikdy neuvidím jeho.

„Tak tedy pojďme,“ zamumlal a otevřel dveře.

Zvedla jsem kufr z postele a otupěle ho následovala.

Druhá kapitola

„Tak tohle tedy není chata,“ podotkla Jaelee.

Všechny čtyři jsme stály před řadou dřevěných staveb vpařížském kempu. Jaelee sžuchnutím upustila svůj kufr na zem ajá jsem čekala, že ktomu dupne nohou, ale to se nestalo. Stále jsem nevěděla, co si oní mám myslet. Danielle se zašklebila, jako by ucítila nějaký smrad. Ani uní jsem ještě nebyla rozhodnutá.

Moje autokarová kámoška Lou pokrčila rameny, vykročila vpřed aodvážně vstoupila do chaty, kterou nám přidělili. Ahned se zase vrátila ven.

„Nemyslím, že se tam vejdeme,“ konstatovala akoutky úst jí přitom zacukaly. Danielle se šklebila ještě víc aJaelee stála jako přikovaná na místě amračila se.

Naklonila jsem se dovnitř apřibližně tak za půl vteřiny jsem si prohlédla celou chatu.

Jaelee měla pravdu – tohle rozhodně nebyly chaty. Už jsem předtím nějaké viděla. Dokonce jsem vnějakých ispala, vhorách iu jezera. Chaty byly útulné anabízely krby aručně šité deky, do kterých jste se mohli zachumlat. Někdy vnich na stěnách visely hlavy mrtvých zvířat. Chaty mívaly místnost, ve které se mohli lidé sejít, posedět si na čalouněném nábytku apopíjet svařené víno ahorkou čokoládu, nebo dokonce tequilu.

To, na co jsme se právě dívaly, byl přesný opak chaty. Byla to vpodstatě zahradní kůlna spalandami – amatrace byly pokryté igelitem. Pro případ, že bychom se vposteli počuraly? uvažovala jsem.

Narovnala jsem se aobrátila se kLou. „Kam si máme uložit kufry?“

„Řekla bych, že až půjdeme spát, necháme je venku přede dveřmi.“ Obě jsme se na sebe zašklebily. Mé sympatie vůči ní každou chvílí rostly, přátelství mezi námi se slibně rozvíjelo. Přitáhla si ksobě Danielle, zboku ji objala apřitom ji chlácholila: „No tak, není to tak špatné. Aje to jen na dvě noci.“ Odpovědí jí bylo zakoulení očima.

„Tohle dokonce ani není Paříž,“ poznamenala uštěpačně Jaelee azvedla ruku smobilem, abychom to viděly imy ostatní. „Jsme několik kilometrů od Paříže.“ Jaelee – azřejmě iDanielle – byla rozhodně turistka. Ozvala se ve mně učitelka, což nebylo tak těžké, protože ještě včera jsem stála před tabulí.

„Tak fajn, vy dvě, tohle bude vaše chata. Vezměte si kufry dovnitř, dejte se do pořádku, převlékněte se, jestli chcete, asejdeme se tu za deset minut.“ Vykulily oči avzápětí udělaly to, co jsem jim nakázala. Ano, slyšela jsem, jak potichu reptaly, ale od teenagerů jsem už slyšela imnohem horší věci.

Lou zašeptala: „Jsi dobrá.“ Vešly jsme do další chaty, hodily kufry každá na svou postel asedly jsme si. Dokonce jsme se ani nedotýkaly koleny.

„Takže se snimi asi budeme kamarádit, co?“ zeptala se mě potichu. Našpulila jsem rty asnažila se nerozesmát. „Chci se jen ujistit, protože si nemyslím, že to snimi bude snadné.“

Vybuchla jsem smíchem arychle jsem popadla polštář zpostele, abych si zakryla pusu. Lou udělala totéž aspolu jsme se dlouho apořádně smály. Doufaly jsme, že nás neslyšely – byly hned vedle.

Opůl hodiny později se celá naše skupina sešla před něčím, co bych nazvala „cirkusové šapito“. Byl to obrovský, žluto-bíle pruhovaný stan, ve kterém jsme měly ten den večeřet akde nám také měli voba dny podávat naši pařížskou snídani. Mé sny ocafé au lait apain au chocolat se vtu chvíli rozplynuly. Vážně jsem pochybovala, že tu bude aspoň stroj na espresso – to už spíš klauni avisutá hrazda.

Zástupci agentury Ventureseek pobíhali mezi námi shromadou plastových kelímků, do kterých nalévali malé množství čehosi, zřejmě levného šumivého vína. Vzala jsem si od té australské dívky jeden kelímek ausmála se na ni. Nebyla to její vina, že moje matrace byla potažená igelitem.

Skelímkem vruce jsem se obrátila ke svým třem novým kamarádkám – sLou jsme se nakonec dohodly, že si ty dvě necháme. „Na zdraví, na nové přátele ana ty nejlepší zahradní kůlny vPaříži.“

Dokonce iDanielle aJaelee se přitom usmály, což jim sloužilo ke cti, apřiťukly si se mnou as Lou. Napila jsem se azašklebila se – byly to extrémně levné bublinky. Cestovatelka, cestovatelka, cestovatelka.

„Co myslíte, že nám dají kvečeři?“ nadhodila Danielle.

Jaelee se zatvářila cynicky azamumlala: „Podle toho, jak to tady vypadá, párky vrohlíku abramborové krokety.“ Všechna „r“ vyslovila svýrazným americkým přízvukem.

„Jezdila jsi na letní tábory?“ vyzvídala jsem.

„Od sedmi let až do šestnácti.“

„Je to vnich jako ve filmu?“

„Přesně tak.“ Vykouzlila sarkastický úsměv amě napadlo, jak příjemné je stát někomu tváří vtvář. Jelikož jsem poměrně malá – měřím sto padesát sedm centimetrů –, květšině lidí vzhlížím. Amyslím to doslovně, ne obrazně. Podle mých zkušeností většina lidí stojí za houby.

Danielle poprosila jednu dívku odalší bublinky, aona dolila nám všem. Vtu chvíli jsem byla ráda, že jsme se rozhodly si ji nechat.

„Takže, Dani…“ Naklonila ke mně hlavu amezi obočím se jí udělala vráska. „Promiň, zřejmě zním dost anglicky, ale vlastně jsem Australanka azkracovat jména je takový australský zvyk.“

Postupně jsem ukazovala prstem na naši čtveřici. „Jae, Lou, Cat…“

Zdálo se, že zvažuje, jestli chce zbytek našeho výletu strávit jako „Dani“. Podle toho, jak se tvářila, tak ne. „Dobrá, tak Danielle?“

„Vlastně mi to nevadí. Můžete mi říkat Dani.“

Překvapilo mě to, ale taky potěšilo. „Takže, Dani. Ity cestuješ sama?“

„Ano,“ odpověděla ostře. „Moje nejlepší kamarádka Nathalie – no, měly jsme tu být spolu, ale ona sněkým utekla.“ Tři páry vykulených očí na ni hleděly bez jediného mrknutí.

„Utekla, aby se vdala?“ zeptala se Jaelee.

„Ano. Tedy ještě ne. Vlastně zítra. VMexiku. Já… nepozvali mě.“ Myslela jsem si, že nechat za sebou manžela alkoholika je na houby. To tedy bylo, ale tohle taky. Dani okusovala okraj svého kelímku.

„To je blbý. Je mi to líto, Dani.“ Hned jsem si všimla, že Lou uměla skvěle projevit soucit.

„Fajn. Očividně znás bude čtveřice, takže bychom si mohly rovnou odbýt představování,“ ujala se Jaelee slova. Ukázala na Dani akonstatovala: „Máš mizernou nejlepší kámošku.“ Zdálo se, že Dani její slova přijala snadhledem, adál usrkávala bublinky.

Potom se obrátila kLou. „Teď ty.“

„Manžel alkoholik, asi se rozcházíme, chtěla jsem si dopřát nějaký čas pro sebe, abych se rozhodla co dál, takže tak…“ Všechny jsme vážně přikývly.

„Ateď ty.“ Jaelee namířila svůj dokonale pěstěný prst na mě.

„No, nemám nic takového jako…“

„Žádné vysvětlování. Jen do toho.“

„Můj spolubydlící se do mě zjevně zamiloval, ale já necítím totéž ajsem na útěku.“

Souhlasně přikývla. „Dobře.“ Dobře? „Takže já…“ Odmlčela se – byla jsem si jistá, že pro větší efekt.

„Láska mého života si právě vzala někoho jiného.“

Zatraceně. Nějakým způsobem mě to přitáhlo ke třem ženám, kterým se stalo to nejhorší znejhoršího, ajá jsem vedle nich jen podřadnou uprchlicí před láskou.

Přesto se všechny mé pochybnosti ozájezdu koupeném jen tak zrozmaru hned rozplynuly. Dopila jsem poslední zbytek levných bublinek av duchu jsem ocenila své nové kamarádky. Strávíme spolu následující dva týdny anepochybně velkou část ztoho rozhovory ovšem hrozném, co se nám přihodilo.

Nebyla tu sice Sarah, ale vyhrála jsem jackpot.

„Apokud se ohlédnete napravo…“

Třiapadesát lidí kolektivně zalapalo po dechu, když poprvé zahlédli ze Champ de Mars, tedy Martova pole, siluetu Eiffelovy věže oproti tmavnoucí oranžovorůžové obloze.

Georgina měla pravdu – noční prohlídka Paříže se mi ohromně líbila.

VPaříži jsem už byla, mnohokrát. Bylo to jedno ztěch míst, kam jste se mohli dostat skoro zadarmo, proto jsme si ji zvolily za cíl několika spontánních holčičích víkendů. Zlevněné letenky snízkonákladovou společností – jen spříručním zavazadlem –, ubytování vlevném hotelu nebo Airbnb vjedné znepříliš hezkých částí města, společný pokoj, aněkdy dokonce ipostel.

Mich, moje nejlepší londýnská kamarádka, učila na stejné škole jako já abyla obvykle mou spolucestující, nebo spíš parťačkou ve zločinu, což asi sedí víc ktomu, jak nemravně velkou část svého čistého příjmu utrácím za spontánní cestování.

VPaříži jsme dopoledne obvykle nakupovaly – tedy většinou jsme koukaly do výloh aslintaly – apak jsme si našly nějaké zastrčené bistro, ve kterém jsme se cpaly bagetami obloženými spoustou sýra apopíjely levné červené víno.

Pár hodin jsme se tam jen tak poflakovaly atrochu přiopilé jsme pak pozdě odpoledne vyrazily na procházku ulicemi, abychom vzdychaly nad tím, jak je to tam všechno francouzské. Někdy se nám podařilo zařadit do programu inávštěvu nějaké galerie – Ach, panebože, já stojím před skutečným Monetem. Páni, Mona Lisa! – nebo rychlý výlet na nějaké ikonické místo avzápětí jsme si našly další zastrčené bistro pro pozdní večeři vpodobě cassoulet zfazolí amasa adalší dávky červeného vína.

Adruhý den se opakovalo přesně to samé.

Vneděli pozdě večer jsme stále trochu pod vlivem nasedly do vlaku na letiště, odletěly domů adruhý den jsme se dovlekly do práce – totálně zničené apřísahající, že až do konce života už nesníme ani kousek sýra.

Apak tu byl výlet do Paříže smým bývalým, Scottem. Tady jsme se rozešli. Tedy, ne hned. Myslím, že jsme věděli, že se rozcházíme, už když jsme přijeli, ale místo toho, abychom se zachovali jako dospělí aukončili to, potáceli jsme se vtom spolu ještě několik dní, dokud jsme neuznali, že zbytečně plýtváme energií.

Tenhle výlet do Paříže byl pro mě vlastně jen jakási zamlžená šmouha, řada momentů nabitých emocemi, kterým jen zřídka dovoluju spatřit světlo světa.

Ale už vprvní den tohoto zájezdu jsem mohla říct, že bude úplně jiný než mé předešlé cesty – ato nejen do Paříže, ale všechny.

Především jsem toho večera viděla zPaříže víc než za všechny své předchozí návštěvy dohromady. Trasa prohlídky nás zavedla kněkterým znejznámějších – itěch nechvalně známých – památek ve městě aGeorginin výklad byl úchvatný, prošpikovaný zábavnými fakty apikantními informacemi zhistorie, díky nimž vše ožilo.

Ne, Georgino, nevěděla jsem, že vkatakombách byly pohřbeny miliony lidí nebo že Academie française každoročně hlasovala otom, jaká nová slova se mají do francouzštiny přidat.

Čas od času autokar zastavil, abychom mohli vystoupit apořídit si fotografie. Ana každé ztěchto zastávek Jaelee podala někomu svůj mobil apožádala, nebo spíš přikázala: „Vyfoť mě.“ Stala se ztoho taková její hláška patřící kzájezdu – vMiami asi ještě neslyšeli oselfies.

Během objevování pařížských zákoutí jsem začala pochybovat osvém obvyklém stylu cestování – možná jsem přece jen byla turistka. Neměl by cestovatel, obzvlášť takový, který byl vPaříži už tolikrát předtím, dávno znát všechna ta historická fakta, okterých jsem právě teď slyšela poprvé?

Já vím, že jsem přeháněla, když jsem říkala, jak šíleně náročný je to zájezd – patnáct zemí během dvou týdnů, jak jsem otom žertovala se Sarah –, ale nikdy předtím jsem takhle necestovala. Většina mého cestování byla podobná jako ty výlety do Paříže – krátká cesta někam do Evropy se spoustou jídla apití. Také jsem nijak moc nedychtila po kultuře. Aano, asi jsem se měla jít podívat na Braniborskou bránu, ale dala jsem přednost pivu aklobásám.

Koupila jsem si tento zájezd, abych odjela někam daleko od Alexe autopila svůj žal. Vlastně „žal“ nebyl úplně to správné slovo. Podrážděnost? Abych přehlušila svou podrážděnost? Hněv? Sebeobviňování? Proč jsem se vlastně sAlexem vyspala? Apřestože byl od toho Incidentu neskutečně otravný, ještě víc jsem se zlobila sama na sebe za to, že jsem uprchlicí před láskou. Těžko jsem se mohla považovat za pořádnou cestovatelku.

Zrovna když jsme vjeli na kruhový objezd uVítězného oblouku – věděli jste, že doprava na kruhovém objezdu zastavuje kvůli přijíždějícím autům aže se tady sbíhá dvanáct silnic? –, uzavřela jsem dohodu sama se sebou. Nehodlala jsem svůj čas vEvropě promarnit. Chtěla jsem vidět azažít úplně všechno. Počínaje Paříží, kde jsme měli mít další den jen pro sebe.

„Hej.“ Jemně jsem šťouchla Lou do žeber.

Lou upírala oči na obrovský Vítězný oblouk, který byl tak překrásně osvětlený, že vypadal jako vytesaný zmásla. Nikdy předtím jsem si nevšimla, jak je nádherný.

„Jo,“ odvětila, ale neodtrhla od něj pohled.

„Chceš se zítra vydat na průzkum? Myslím jako vyždímat ztoho dne co nejvíc aprohlédnout si toho co nejvíc?“

To upoutalo její pozornost aokamžitě ke mně obrátila pohled. „Jasně. Chci vidět všechno.“

„Výborně.“

„Možná jsem tady poprvé anaposledy. Akromě toho, Paříž je hlavní důvod, proč jsem si tenhle zájezd vybrala.“

„Ktomu se ještě vrátíme,“ poznamenala jsem avytáhla svůj mobil, „ale nejdřív nám obstarám lístky na Eiffelovu věž. Až úplně nahoru.“

Na tváři se jí objevil široký úsměv. „Super.“ Autokar se vřítil do boční ulice acelé jeho osazenstvo kolektivně zakvílelo. Byl to opravdu rušný kruhový objezd, provoz na něm byl přímo šílený.

Rychle jsem si promluvila sJaelee aDani, které seděly hned před námi. Potvrdily mi, co jsem předpokládala – na Eiffelovu věž půjdeme jen já aLou. Uvečeře daly jasně najevo, že je zajímají hlavně nákupy, anejen obhlížení výloh. Obě měly vplánu tady utratit peníze – hodně peněz.

„Na to jsem se těšila vlastně úplně nejvíc,“ prohlásila Jaelee, když na vidličku nabodla kousek brokolice as nechutí si ho prohlížela.

Vezmeme-li vúvahu, jakým stylem jsem obvykle cestovala já, neměla jsem právo ji soudit. Ale bylo vážně nakupování to, na co se těšila úplně nejvíc?

„Fakt?“ podivila se Lou. Nebyla jsem tedy jediná.

„Rozhodně,“ odpověděla Jaelee suše.

„Jo, já taky,“ dodala Dani. Ta už odsunula svůj talíř akroutila mezi prsty papírový ubrousek.

Chápu, že ten, kdo má rád značkové oblečení, boty akabelky, by rád nakupoval vPaříži. Ijá všechny tyhle věci miluju – zejména kabelky – až na to, že jako učitelka značkové věci nakupuju leda tak voutletových obchodech. Byli jsme navíc vjednom znejkrásnějších měst na světě, plném slavných památek avelkolepých uměleckých děl.

„Myslíš tím vPaříži, ne?“ pokračovala Lou se svým výslechem. „Těšila ses na to úplně nejvíc zcelého pobytu vPaříži?“

„Ne,“ odmítla Jae, „myslela jsem tím zcelého zájezdu. Nakupování vEvropě je podle všeho neskutečné – tady, ve Florencii, vŘímě. Nemůžu se už dočkat, až budeme vŘímě.“ Jae se zamračila na brokolici apoložila ji zpět na talíř. Dani souhlasně přikývla amy sLou jsme se jen podívaly jedna na druhou apokrčily rameny.

Oněkolik hodin později, když jsem kupovala vstupenky na vrchol Eiffelovy věže, jsem byla vduchu ráda, že tam půjdeme jen já aLou.

Nepřekvapilo mě, že spaní vzahradních kůlnách nebylo nic moc. Dokonce ina začátku října, kdy se listy začínaly úchvatně vybarvovat anoci už byly poměrně chladné, bylo vté boudě dusno. Auvelebit se ve spacáku aspoň trochu pohodlně se ukázalo jako extrémně obtížné.

Ani jsem si nepamatovala, kdy jsem naposledy spala ve spacáku – jako každý příčetný člověk nesnáším kempování –, ale na místech, kde jsme nocovali vchatkách, jako například tady vPaříži, nebo abych byla přesnější, někde na periferii Paříže, byly spacáky nutností.

Když jsem si ráno protírala ospalé oči aprotahovala bolavá záda, připomněla jsem si dvě věci. Že jsem cestovatelka aže dnes jdu na Eiffelovu věž.

„Lou,“ zašeptala jsem, což ode mě bylo dost hloupé, protože jsem se ji snažila vzbudit.

„Ano,“ zašeptala zlegrace iona.

Nastavila jsem si budík vtelefonu tak, aby mi zavibroval už vnekřesťanskou hodinu, všest ráno, zjediného důvodu – abychom se dostaly do sprchy dřív, než se tam nahrnou davy lidí. Pak bychom musely za a) čekat ve frontě aza b) stát vneodtečené vodě, co tam zůstala po někom jiném. Ble! Umývárny vpařížském kempu měly být zřejmě ty nejhorší, jaké zažijeme během celého zájezdu, ajá jsem vduchu děkovala své sestře za tuto zasvěcenou informaci.

„Sprcha,“ připomněla jsem jí.

Zaslechla jsem tiché zasténání avzápětí: „Jo. Jsem vzhůru.“

Vsedm jsme už byly osprchované, oblečené, nalíčené, učesané iposílené dávkou kofeinu. Když Danielle vešla do cirkusového šapito, ospale se na nás zamračila.

„Kde je Jae?“ vyzvídala jsem.

„Fénuje si vlasy. Mají tady kávu?“ odvětila stáhlým východokanadským přízvukem aještě víc se zamračila. Dani očividně nebyla ranní ptáče. Lou ukázala na obrovskou várnici snápisem KÁVA aDani se odpotácela.

Dojedla jsem zbytek míchaných vajíček. To měla být snídaně – míchaná vajíčka atolik opečeného toustového chleba, kolik jsme dokázali sníst. Ve Francii, kde kvalitní pečivo patří přímo kzákladním lidským právům.

Cestovatelka, cestovatelka, cestovatelka. Měla jsem vplánu přijmout to za svou mantru, dokud mě nepřestanou pronásledovat negativní myšlenky.

„Brýtro,“ ozval se veselý mužský hlas. Naproti nám se posadil Craig apoložil na stůl talíř plný míchaných vajíček aopečeného chleba. Předchozího večera jsme přijaly do své malé skupinky pátého člena. Craigovi bylo osmnáct – ano, opravdu –, byl zOregonu acestoval sám.

Už kvůli tomu jsme se ho rozhodly adoptovat. Ano, byla jsem téměř dvakrát starší než on, navíc učitelka na druhém stupni, možná iproto jsem byla přesvědčená, že je mou morální povinností ujistit se, že Craig bude během zájezdu kněkomu patřit. Bude patřit knám.

„Dobré ráno, Craigu. Máš hlad?“ zeptala se Lou trochu posměšně při pohledu na jeho ohromnou snídani.

Nevšiml si toho ajen přikývl, do pusy si přitom nacpal plnou vidličku. Lou se obrátila ke mně. „Mám tři bratry. Všichni byli vosmnácti takoví. Nenasytní.“ Sledovala ho spobaveným úsměvem. Nebo to byl úšklebek? Amyslela tím jeho chuť kjídlu, že? Nechtěla jsem, aby Lou měla onašem chlapci nějaké jiné představy.

„Tři bratry?“ promluvil Craig splnými ústy. Pokud to udělá znovu, budu ho muset napomenout. Nemůžu to vystát.

„No jo. Jsem nejmladší, takže tři starší bratry. Táta musel chodit nakupovat každý druhý den.“ Všimla jsem si laskavého tónu vjejím hlase – atoho, že se nezmínila omámě.

Nedokázala jsem si představit, jaké to je vyrůstat sbratry. Měla jsem jen Sarah avždycky jsme si byly blízké – kromě toho roku, kdy začala chodit na univerzitu astala se zní nesnesitelná kráva. Ten rok stál za houby. Neprozraďte jí, že jsem to řekla.

Craig se na Lou usmál apak polkl. „Moje máma to omně vždycky říká – že ji sežeru is domem. Jsme jen sami dva,“ dodal bez náznaku sebelítosti.

Jen sami dva. Napadlo mě, jestli to nebyl důvod, proč ho to včera večer táhlo spíš knám než ktěm čtyřem Novozélanďanům nebo kostatním klukům.

Nabral si další dávku vajec. „Jak ses ocitl na zájezdu sVentureseek?“ zajímalo mě. Zčásti se mi chtělo zakřičet: „Proč jsi tu úplně sám? Jsi prakticky ještě dítě!“ No… neudělala jsem to.

Než odpověděl, nejprve dožvýkal – možná si všiml, jak jsem se předtím zamračila. „Ke konci posledního ročníku jsem se tak trochu zhroutil avyhořel. Byl jsem pod hrozným tlakem, abych se dostal na vytouženou školu.“ Věděla jsem, že myslí univerzitu. „Dostal jsem se na ni, ale dal jsem si na rok odklad. Tenhle zájezd mi koupil děda za to, že mu pomáhám vobchodě, když můžu. Třeba vybalování zboží po zavíračce atak podobně. Už toho neunese tolik jako dřív.“ Craig se znovu usmál abylo na něm vidět, sjakou láskou na dědečka myslí.

Dani se skávou vrátila ke stolu aposadila se ke Craigovi.

„Dobré ráno, Danielle.“

„Dobré ráno itobě, Craigu.“ Páni, ta káva zaúčinkovala rychle. „Připomínáš mi mého mladšího bratra,“ poznamenala apřejela ho pohledem. „Říkala jsem ti to?“ Myslím, že každá znás měla nějaký důvod, proč jsme ho přijaly mezi sebe.

„Ne, ale je to super,“ odvětil azdálo se, že to myslel vážně.

Byla jsem ráda, že knám patří. Byl to dobrý kluk.

Jaelee přišla pět minut předtím, než jsme měli nastoupit do autokaru. Měla na sobě úzké bílé džíny, zářivě růžovou hedvábnou halenku ak tomu sladěné růžové boty na jehlových podpatcích. Hladce učesané černé vlasy měla rozpuštěné na zádech av ruce nesla zářivě zelenou značkovou kabelku.

Uvažovala jsem, jak bude, proboha, chodit vtěch botách celý den po dlážděných pařížských ulicích, ale vypadala skvěle.

Jae aDani – sjejím chlapeckým účesem, štíhlou postavou, výraznými očními linkami aoblečením ve stylu Audrey Hepburnové, tvořeným černým rolákem, cigaretovými kalhotami abalerínkami – byly přesně tím typem žen, ze kterých budou pařížské prodavačky na vrcholu blaha.

„Fajn,“ ozvala se Jae, jako by oslovovala celý stan ane jenom nás čtyři. „Tak vyrazíme.“ Pak na nás upřela netrpělivý pohled, takže jsme se všichni zvedli anásledovali ji ven – ato dokonce iCraig, který rychle popadl aspoň dva tousty na cestu.

Zdálo se, že nejsem jediná, kdo rád komanduje lidi.

Když jsme nastoupili, zaslechla jsem, jak mi vtašce zapípal telefon. Vytáhla jsem ho, jakmile jsem se usadila vedle Lou, amůj výraz mě musel prozradit. „Je to ten kluk?“ Lou mi nakoukla přes rameno ajá naklonila mobil tak, aby lépe viděla.

Jak je vPaříži? x

Svážnou tváří přikývla. „Je to on.“

„Ano.“

„Nejspíš mu to budeš muset vysvětlit.“

„Ano.“

Později, pomyslela jsem si. Uprchlíci před láskou jsou zbabělci.

SLou jsme toho dne viděly Paříž jako na dlani.

Vyzbrojené informacemi od Sarah aseznamem dlouhým jako bageta jsme se zbytkem skupiny začaly ráno uSainte-Chapelle. Pokud bychom sem přijeli odva roky dříve, náš den by začal ukatedrály Notre-Dame – snažila jsem se na tu velkou ztrátu raději nemyslet. Navíc ji právě renovovali apo dokončení bude nepochybně opět velkolepá.

Poté, co Georgina pronesla krátký výklad okostele, požádala nás, abychom si otevřeli mapy vtelefonech aoznačili si vnich místo, na kterém se vpět odpoledne znovu setkáme. Apak jsme dostali volno.

Lou mě pověřila obrovským úkolem – připravit dokonalý den vPaříži. Bylo tam pár míst, která jsem sice zařadila do seznamu jako místa, která člověk prostě musí vidět astačí na ně jen pár minut, ale plánovala jsem navštívit iopravdu skvělá místa, jako například Musée d’Orsay, která potřebují dost času. Také jsem nikdy neviděla zblízka Vítězný oblouk, takže iten byl na seznamu.

Naplánovala jsem, že se rychle podíváme dovnitř Sainte-Chapelle, pak budeme mít něco přes dvě hodiny na to, abychom se dostaly včas zÎle de la Cité kEiffelově věži, kam jsme měly vstupenky na jedenáctou, asnad stihneme ještě jednu důležitou zastávku.

„Takže kostel. Co kdybychom nakoukly dovnitř apak šly na devátou do Louvru? Dobře?“

„Jo,“ souhlasila.

Tím „nakoukly dovnitř“, jsem myslela to, že se patnáct minut budeme prodírat davem, pak budeme zírat na neuvěřitelný gotický strop aobdivovat obrovské množství výjevů na vitrážových oknech. Když naše blesková návštěva skončila, pocítila jsem úlevu podobnou té, jakou jsem cítila po sezonních výprodejích vMarks & Spencer – byla jsem ráda, že jsem tam šla, ale ještě raději, že už jsem zté tlačenice venku.

Sainte-Chapelle

Díky radě od Sarah, abychom vLouvru použily boční vchod, jsme se vyhnuly dlouhatánské frontě na hlavním nádvoří apět minut po deváté jsme už byly uvnitř. Vtelefonu jsem si otevřela plánek azamířila jsem kMoně Lise, cestou jsme se musely vyhýbat skupinkám turistů amilovníků umění. Jasně, bylo to lákadlo pro turisty, ale šli byste snad do Louvru avynechali přitom nejslavnější obraz na světě?

Když jsme kněmu ve čtvrt na deset dorazily, dav stál kolem jen ve třech řadách. „Dobře, podobný postup jako vSainte-Chapelle – vlez mezi ně, vystrč lokty, aaž budeš hotová, uvidíme se zase tady.“

„Počkej, ty nejdeš?“

„Ha ha!“ Prostornou místností se můj výbuch smíchu pěkně rozléhal. Zdálo se, že si toho nikdo nevšiml.

Mona Lisa

„Naprosto souhlasím.“

Louvre