Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. et Mgr. Jana Maryšková, Ph.D.

Dobrovolnictví v kontextu církve otevřených dveří

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 116. publikaci

Recenzoval:
doc. Michal Opatrný, Dr. theol.

Realizace obálky Antonín Plicka
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Počet stran 320
První vydání, Praha 2025

Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a.s., 2025

ISBN 978-80-271-8041-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8040-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5713-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Maryšková, Jana, 1965-

Dobrovolnictví v kontextu církve otevřených dveří / Jana Maryšková. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2025. -- 1 online zdroj

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstříky

ISBN 978-80-271-8041-7 (online ; ePub)

* 364-78-027.556 * 27 * 27-46 * 27-72-144-732.3 * 27-662 * 27-7-028.79 * 27-722.7 * 27-662:3 * (4) * (048.8) * (0.034.2:08)

– dobrovolnictví -- křesťanské pojetí

– dobrovolnictví -- Evropa -- 21. století

– služby v církvi -- Evropa -- 21. století

– synodalita -- Evropa -- 21. století

– sociální nauka církve -- 21. století

– reforma církve -- 21. století

– křesťanští laici -- 21. století

– pastorace -- 21. století

– křesťanství a společnost -- 21. století

– monografie

– elektronické knihy

27-46/-48 - Pastorální teologie [5]

„Hledal jsem Boha a On se mi vyhnul.

Hledal jsem svou duši a nenašel ji.

Hledal jsem svého bratra a našel všechny tři.“

(z knihy Bůh a člověk hledající smysl)

Úvod

Kniha o dobrovolnictví v církvi, kterou má čtenář před sebou, tematicky spadá do oboru tzv. diakonické teologie, tedy teologie, která z hlediska významu služby v Písmu svatém a v křesťanské tradici promýšlí poslání křesťanů v současném světě a v úžeji pojatém smyslu slova diakonie coby pomoci potřebným reflektuje její různé podoby, ať již se jedná např. o službu kaplanů (vojenských, policejních, vězeňských, nemocničních aj.), organizovanou charitativní práci, či nejrůznější dobrovolnické aktivity v rámci farnosti i mimo její hranice. Dobrovolnictvím, jakožto jednou z oblastí diakonické činnosti církve, se předkládaná kniha zabývá v kontextu požadavku papeže Františka na církev jakožto „církev otevřených dveří“, a to z prakticko-teologické perspektivy, s využitím jedné z metod praktické teologie, tzv. trojkroku Vidět – Posoudit – Jednat, podle níž je členěna druhá část knihy.

Východiskem knihy je jeden z konstitutivních prvků církve, diakonia, patřící – vedle dalších tří prvků leiturgia, martyria, koinonia (bohoslužba, svědectví, společenství) – k základnímu poslání církve. Má-li církev plnit své diakonické poslání, „musí být dnes stejně jako v minulosti místem vzájemné pomoci a zároveň místem ochoty sloužit také těm, kdo jsou mimo ni a potřebují pomoc“, jak uvádí ve své encyklice Deus caritas est papež Benedikt XVI.1 Papež dále zdůrazňuje, že stejně jako zvěstování Božího slova a slavení svátostí patří k podstatě a úloze církve křesťanská láska k bližnímu a charitativní činnost, neboť i ony jsou místem setkání s Bohem a musí se projevovat nejen uvnitř církve, ale musí překračovat i její hranice.2 Podobenství o milosrdném Samaritánovi tak podle papeže „zůstává měřítkem, které ukládá univerzalitu lásky, již je třeba uplatňovat vůči potřebnému člověku, s nímž jsme se setkali ‚náhodou‘ (srov. L 10,31), ať už je to kdokoli“.3

Výrazem tohoto diakonického poslání církve, na němž se podílejí všichni křesťané, je i uvedené dobrovolnictví, které může představovat onu církev „otevřených dveří“4 obracející se ke všem lidem, o níž často hovořil a kterou požadoval papež František. Je proto úkolem církve, zejména jejích ordinovaných služebníků, aby dokázala využít potenciál dobrovolníků věnujících svůj čas, energii, kreativitu a odbornou kompetenci, kterou v nejrůznějších profesních oblastech disponují, službě druhým a svědčících tak svými skutky o křesťanské víře, neboť svědectví víry, martyrium fidei, je patrné ve svědectví lásky, martyrium caritatis,5 která se projevuje skutky.

Výsledky národních syntéz synodálního procesu společné cesty (syn hodos), k níž vyzval a kterou v roce 2021 zahájil papež František, z nichž zřetelně vyplynul požadavek laiků na větší zapojení a svěření větší odpovědnosti v rámci struktur a činnosti církve, však ukázaly, že zdaleka ne vždy a ne všude jsou rozpoznána jejich charismata, doceněn a využit jejich potenciál a mnohdy tak stále zůstávají pouhými „objekty“ pastorační činnosti kněží.

Cílem této knihy je proto prakticko-teologická reflexe dobrovolnictví, a to nejen v kontextu požadavku „církve otevřených dveří“ papeže Františka a jejích vybraných podob, jak bylo dříve uvedeno, ale také v kontextu požadavku laiků na jejich významnější zapojení do diakonické činnosti církve a v neposlední řadě i v kontextu dobrovolnictví jako realizace diakonického poslání všech křesťanů. Zároveň tato kniha představuje několik konkrétních příkladů tzv. dobré praxe, tedy možností dobrovolného angažmá laiků.

Kniha je rozdělena do dvou částí a čtyř kapitol, jimž předchází terminologické vymezení a popis použité metody. První část představuje „církev otevřených dveří“ v pojetí papeže Františka a některé její metafory a charakteristiky. V kapitole první, která pod tuto část náleží, je přiblížena církev jakožto církev „vycházející“, církev jako „celek Božího lidu, který evangelizuje“, církev jako „matka a pastýřka“ či církev „synodální“. Druhá část, pod kterou jsou řazeny jednotlivé kroky metody Vidět – Posoudit – Jednat a kapitoly dva až čtyři, reflektuje za pomoci této metody dobrovolnictví v kontextu výše uvedeného pojetí církve.

Krok Vidět zahrnuje druhou kapitolu, v níž je ve smyslu zmíněné metody vzata na vědomí – „viděna“ – stávající situace v církvi, a to konkrétně požadavek na zapojení laiků do života a poslání církve. Tato situace je potvrzena i výsledky národních syntéz synodálního procesu, které lze zároveň považovat za kritérium toho, co je třeba vidět. Metoda Vidět – Posoudit – Jednat totiž ve svých novějších pojetích nestanovuje žádná základní kritéria pro svůj první krok, což bývá předmětem její kritiky, neboť „vidět“ či „nevidět“ tak lze cokoli dle vlastního posouzení. Výsledky závěrečných syntéz synodálního procesu z vybraných evropských zemí proto mohou zároveň sloužit jako toto základní kritérium.

Pod druhý krok Posoudit spadá třetí kapitola, která posuzuje „viděnou“ situaci podle měřítek evangelia, a to na základě kritérií obsažených zejména v Písmu a tradici: protože diakonia je posláním, realizací církve po vzoru Ježíše Krista, je i dobrovolnická činnost realizací diakonického poslání všech křesťanů. Vedle biblicko-teologických východisek diakonie se tato kapitola zabývá sociálním, společensko-politickým a kenotickým aspektem dobrovolnické činnosti.

V závěrečném kroku Jednat, který zahrnuje čtvrtou kapitolu, je představeno několik příkladů tzv. dobré praxe z České republiky, ale i ze zahraničí, které ukazují možné způsoby zapojení laiků formou dobrovolnické činnosti. Nejedná se zde o návrh nové praxe, ale spíše o naznačení cesty, kterou se lze od mnohde ještě převažujícího pojetí církve jako církve pro lid vydat k pojetí církve jako Božího lidu.

V knize jsou využity odborné články publikované v časopisech Studia theologica či Caritas et veritas, které nejsou součástí poznámkového aparátu, jsou však uvedeny v seznamu použitých zdrojů. Dále je v knize pro označení profesí použito generické maskulinum jakožto souhrnné označení osob obou pohlaví.

1 BENEDIKT XVI. Deus caritas est: Encyklika o křesťanské lásce. 3. revid. vyd. Praha: Paulínky, 2006, č. 32. Dále jen DCE a číslo příslušného oddílu.

2 Srov. DCE 16.

3 DCE 25.

4 Srov. FRANTIŠEK. Evangelii gaudium – Radost evangelia: apoštolská exhortace o hlásání evangelia v současném světě. Praha: Paulínky, 2014, č. 46. Dále jen EG a číslo příslušného oddílu.

5 Srov. FUCHS, O. Herausforderungen der Praktischen Theologie: Kirche. In: Herbert HASLINGER (ed.). Handbuch Praktische Theologie, Bd. 1 Grundlegungen. Mainz: Matthias-Grünewald-Verlag, 1999, s. 371.

Terminologické vymezení apoužitá metoda

Vpředkládané knize se lze opakovaně setkat stermíny, jako je dobrovolnictví, dobrovolnická činnost, dobrovolník apod., které jsou proto úvodem definovány, aje objasněno, jak těmto pojmům vrámci této knihy rozumět. Zároveň je vtéto kapitole přiblížena již zmiňovaná metoda praktické teologie Vidět– Posoudit– Jednat.

Pojem dobrovolnictví

Prvním ztěchto termínů je samotný pojem dobrovolnictví, jeho formy aoblasti působení dobrovolníků. Úvodem je třeba konstatovat, že pojem dobrovolnictví není jednoznačně vymezen, neboť různí autoři akcentují jeho různé znaky acharakteristiky. Podle některých autorů je důvodem nejednotné definice skutečnost, že dobrovolnictví představuje „relativně komplikovaný, heterogenní amultifaktoriálně podmíněný dynamický společenský fenomén […]“,6 jehož různé pojetí je dáno iodlišným sociokulturním ahistorickým vývojem té které země.7

Dobrovolnictví je vČeské republice upraveno zákonem č.198/2002Sb., odobrovolnické službě aozměně některých zákonů (zákon odobrovolnické službě), z24. dubna 2002 ve znění pozdějších předpisů.8 Tento zákon vymezuje dobrovolnickou službu v§ 2 jako „činnost, při níž dobrovolník poskytuje: a) pomoc nezaměstnaným, osobám sociálně slabým, zdravotně postiženým, seniorům, příslušníkům národnostních menšin, imigrantům, osobám po výkonu trestu odnětí svobody, osobám drogově závislým, osobám trpícím domácím násilím, jakož ipomoc při péči oděti, mládež arodiny vjejich volném čase, b) pomoc při přírodních, ekologických nebo humanitárních katastrofách, při ochraně azlepšování životního prostředí, při péči ozachování kulturního dědictví, při pořádání kulturních nebo sbírkových charitativních akcí pro osoby uvedené vpísmenu a), nebo c) pomoc při uskutečňování rozvojových programů avrámci operací, projektů aprogramů mezinárodních organizací ainstitucí, včetně mezinárodních nevládních organizací“.9 Dobrovolnická služba je vtémže paragrafu rozlišena na krátkodobou adlouhodobou, je-li vykonávána déle než tři měsíce, přičemž dobrovolníkem může být podle § 3 tohoto zákona „fyzická osoba starší patnácti let, jde-li ovýkon dobrovolnické služby na území České republiky, astarší osmnácti let, jde-li ovýkon dobrovolnické služby vzahraničí“. V§5 zákon dále stanoví, že dobrovolníkovi za výkon jeho služby nenáleží odměna.10

Jiří Tošner vymezuje dobrovolnictví vrámci České republiky dvěma základními směry: jako „dobrovolnou občanskou výpomoc“ ajako „projev občanské angažovanosti“.11 Dobrovolná občanská výpomoc je, jak název napovídá, dobrovolnou (vý)pomocí druhému bez ohledu na to, zda za ni bude, či nebude poskytnuta protislužba. Toto neformální dobrovolnictví je „tradiční součástí jakékoli společnosti již od prvopočátku její existence, zejména pod vlivem starověké židovské apozději křesťanské morálky“.12 Neformálním dobrovolníkem se ve svém životě čas od času stane každý znás, proto lze podle Tošnera tento typ dobrovolnictví jen obtížně statisticky zachytit, anebývá tudíž ani častým předmětem výzkumů.13 Dobrovolnictví jako projev občanské angažovanosti může být činností jak vzájemně prospěšnou (skautský oddíl, mateřské centrum apod.), tak veřejně prospěšnou, tedy přínosnou především pro ostatní (např. denní centrum pro seniory), přičemž oba druhy se často prolínají adoplňují. Oproti dobrovolné občanské výpomoci je veřejně prospěšné dobrovolnictví formou tzv. organizovaného, resp. formálního dobrovolnictví, které má řadu znaků jako občanská výpomoc, partnerem dobrovolníka je však organizace, „která mu nabídne příležitost uplatnit se apomůže mu najít jeho místo vorganizaci. Role dobrovolníka je zdenavíc vymezena tak, aby se příjemce pomoci na ni mohl spolehnout“.14

Výše uvedené shrnuje Tošner ve svédefinici dobrovolnictví: „Veřejně prospěšné dobrovolnictví je vědomá, svobodně zvolená činnost ve prospěch druhých, kterou poskytují občané bezplatně. Dobrovolník dává vědomě část svého času, energie aschopností ve prospěch činnosti, která je časově iobsahově vymezena. Dobrovolnictví může být profesionálně organizované, aniž by ztratilo svoji spontaneitu. Je pravidelným aspolehlivým zdrojem pomoci pro občana či organizaci, která sdobrovolníky spolupracuje azároveň zdrojem nových zkušeností, zážitků ipříležitostí pro osobní růst dobrovolníků.“15

Podobnou definici nalezneme také uO. Matouška, který charakterizuje dobrovolnictví jako „neplacenou anekariérní činnost, kterou lidé provádějí proto, aby pomohli svým bližním, komunitě nebo společnosti“.16 Matoušek, na rozdíl od Tošnera, však neuvádí prvek dobrovolnosti.

Poněkud odlišnou definici dobrovolnictví uvádí L. A. Penner, který jej definuje jako „dlouhodobé, plánované asvobodně zvolené prosociální chování veprospěch cizích osob“,17 přičemž důležitá je právě ona svobodně zvolená činnost pro cizí osoby, která je vykonávána vrámci organizace. Udobrovolníků tak vůči cizím lidem nevzniká pocit povinnosti areciprocity jako vpřípadě blízkých osob (nonobligatory helping), adobrovolník může jednat opravdu svobodně adobrovolně, bez– ať již implicitní, či explicitní– osobní povinnosti přednostně pomáhat.18

Bernhard Vondrasek vyzdvihuje ještě další aspekty dobrovolnické činnosti, kterou chápe jako časově ohraničenou, dobrovolnou ana finanční zisk nezaměřenou sociální angažovanost, která je– především vsouvislosti smladými lidmi– spojena spožadavkem organizací na flexibilitu amobilitu, aby mohla být dobrovolnická činnost vykonávána na různých místech doma ivzahraničí.19

Nakonec zmiňme ještě jednu definici dobrovolnictví, jak je uvedena vRozhodnutí Rady EU z27. 11. 2009, oEvropském roku dobrovolných činností na podporu aktivního občanství, vyhlášeném Evropskou unií na rok 2011, včlánku 5: „Vzhledem ke zvláštnosti situace vkaždém členském státě avšem formám dobrovolnictví se pod pojmem ‚dobrovolné činnosti‘ rozumí všechny druhy dobrovolné činnosti, ať již formální, neformální, či informální, které určitá osoba vykonává zvlastní svobodné vůle, na základě vlastního rozhodnutí amotivace bez ohledu na finanční prospěch. Tyto činnosti jsou prospěšné pro jednotlivé dobrovolníky, obce ispolečnost jako celek. Rovněž jsou pro jednotlivce isdružení nástrojem kuspokojování lidských, společenských, mezigeneračních ienvironmentálních potřeb azájmů ačasto jsou vykonávány na podporu některé neziskové organizace nebo iniciativy určité obce. Dobrovolné činnosti nenahrazují profesionální, placené pracovní příležitosti, ale jsou pro společnost doplňkovým přínosem.“20

Tato definice zmiňuje nejen prospěšnost dobrovolnické služby pro druhé, pro společnost, ale ipro dobrovolníky samotné, jak ostatně uvádí článek 4 Rozhodnutí Rady EU: „Dobrovolné činnosti poskytují příležitost získat bohaté praktické zkušenosti, umožňují rozvoj sociálních dovedností akompetencí apřispívají ksolidaritě. Činnosti dobrovolníků všech věkových kategorií jsou nesmírně důležité pro rozvoj demokracie, která je jedním zprincipů, na nichž je EU založena. Dobrovolné činnosti mají potenciál přispívat kcelkově dobrým životním podmínkám jednotlivců akharmonickému rozvoji evropské společnosti.“21 Tento aspekt zmiňuje také Tošner ve své dříve uvedené definici, který vdobrovolnické činnosti vidí příležitost kzískání nových zkušeností, zážitků imožností pro osobní růst, či Vondrasek, podle jehož názoru je dobrovolnictví činností, která může zejména umladých lidí přispívat krozvoji jejich osobnosti, osobní zralosti, nalezení identity, kradosti adobrému životnímu pocitu (Wohlbefinden).22

Jak je zuvedených definic pojmu dobrovolnictví patrné, liší se tyto definice vrůzných dílčích aspektech, lze vnich však vysledovat shodné znaky, které lze pro charakteristiku dobrovolnictví použít ivtéto knize: jedná se očinnost, která je dobrovolná, vykonávaná na základě svobodné vůle azvlastního rozhodnutí, bez nároku na odměnu, ve prospěch druhých. Ktěmto charakteristikám přidejme ještě strukturovanost aorganizovanost auveďme, že pro účelytéto knihy jsou termíny dobrovolnictví, dobrovolnická činnost adobrovolnická služba používány jako synonyma anejsou dále specifikovány. Pojmu dobrovolnická práce se spíše vyhýbáme, neboť může implikovat činnost prováděnou za účelem získání finančního prospěchu, který je opakem dobrovolnictví, jak ostatně upozorňují iTošner aSozanská.23 Objeví-li se přesto vtextu pojmy „práce dobrovolníků“, „dobrovolnická práce“ apod., jsou míněny jako synonymum dříve uvedených výrazů.

Tošner aSozanská ještě rozlišují mezi termínem „dobrovolnická činnost“, kterým označují „aktivity spojené sorganizací dobrovolnictví“, atermínem „dobrovolná činnost/služba“, který chápou jako „vlastní výkon dobrovolné pomoci“.24 Výraz „dobrovolná činnost“ užívá např. itext Rozhodnutí Rady EU z27. 11. 2009. Vtéto knize nejsou uvedené termíny takto striktně rozlišeny, převážně je používán termín „dobrovolnická činnost/služba“, který vtéto podobě uvádí izmíněnýzákon odobrovolnické službě. Tam, kde citovaní autoři používají termín „dobrovolná činnost“, je tento pojem zachován.

Lidé vykonávající tuto činnost či službu, tedy dobrovolníci, jsou těmi, kteří „bez nároku na finanční odměnu poskytují svůj čas, svoji energii, vědomosti adovednosti ve prospěch ostatních lidí či společnosti“.25 Dobrovolníkem tedy může být prakticky kdokoli, kdo podle této definice dává jiným zvlastního rozhodnutí asvobodné vůle svůj čas, své úsilí, vědomosti, svou kreativitu, ale například ipeníze, ato bez nároku na finanční odměnu či protislužbu. Jedná-li se však odobrovolníka vykonávajícího svou činnost vrámci organizace, je tato činnost označována jako tzv. dobrovolnictví formální atento dobrovolník již musí splňovat určité podmínky, jak je stanovuje např. uvedený zákon odobrovolnické službě č.198/2002Sb.

Formy dobrovolnictví aoblasti působení dobrovolníků

Ačkoli není pojem dobrovolnictví jednoznačně vymezen aexistují jeho různá pojetí, lze podle Tošnera nalézt vzahraniční literatuře určitou shodu na třech formách dobrovolnictví: občanská participace, neformální dobrovolnictví aformální dobrovolnictví.

Vpřípadě občanské participace, která může mít např. podobu podpisu petice, účasti na veřejné schůzi, demonstraci či kontaktování veřejného zastupitele, se podle Tošnera různí názory na to, zda se jedná oformu dobrovolnictví: „Ivrámci Evropské unie se stát od státu liší názor, zda člověk, který jde stransparentem na demonstraci ve prospěch politické strany či hnutí, je, či není považován za dobrovolníka.“26 Jako problematické je zde vnímáno možné prolínání této činnosti spolitickým aktivismem. Chápeme-li však občanskou participaci jako nedílnou součást účasti lidí na veřejném aobčanském životě obce či regionu vrámci dobrovolně vzniklé komunity, lze podle Tošnera na tuto činnost pohlížet jako na formu dobrovolnictví.27

Neformální dobrovolnictví je na rozdíl od předchozí formy jednotně uznávanou formou dobrovolnictví. Tato forma dobrovolnictví přetrvala jako zdroj pomoci přes období totality, kdy byla kvůli absenci fungujícího trhu aslužeb většina občanů odkázána na různé vzájemné protislužby. Dobrovolná občanská výpomoc je běžná idnes, jak bylo uvedeno dříve. Jedná se oneplacenou pomoc sousedům, obci, přírodě, skupině přátel, tedy všem, kdo nejsou příbuzní.28

Na rozdíl od neformálního dobrovolnictví je formální dobrovolnictví organizovaná neplacená pomoc prostřednictvím skupin, klubů, organizací, vedená zájmem aochotou občanů angažovat se ve prospěch ostatních lidí.29 Tato pomoc může mít ipodobu tzv. virtuálního dobrovolnictví, vjehož rámci vypomáhají dobrovolníci– studenti iprofesionálové, kteří se nemohou účastnit realizace projektů vterénu–, přes internet např. voblasti poradenství, účetnictví, překladatelství, legislativy apod.30

Ke třem uvedeným formám dobrovolnické činnosti lze dále přiřadit tzv. dobrovolnou službu adárcovství. Dobrovolná služba se týká dobrovolnické činnosti často mimo svou zemi, kníž se dobrovolník dlouhodobě (až na dobu několika měsíců) zavazuje. Organizace, které dobrovolníky vysílají, poskytují zpravidla různé výhody: pojištění, kapesné, příspěvek na stravu abydlení apod., přičemž některé organizace dobrovolníky pouze vysílají, jiné pracují recipročně. VČeské republice se od roku 1991 zabývá mezinárodním dobrovolnictvím amezikulturním vzděláváním např. nezisková organizace INEX-SDA pořádající workcampy unás ivzahraničí či studijní avzdělávací pobyty vhumanitárních nebo ekologických organizacích.31

Poslední forma– dárcovství– je formou pomoci např. vpodobě sbírek pro veřejně prospěšné účely, pro obyvatele zasažené přírodními katastrofami apod. Vtomto případě hovoříme ojednoduché pasivní formě pomoci. Dárcovství však může mít iaktivnější formu, kterou je tzv. firemní dobrovolnictví, při němž firma poskytuje neziskové organizaci práci ačas svých zaměstnanců. Zaměstnanci pomáhají neziskovému sektoru svou prací, znalostmi, svým nasazením azaměstnavatel společně snimi úhradou nákladů stím spojených. Přirozeně tak dochází kpropojení komerčního aneziskového sektoru.32

Prostřednictvím nestátních neziskových organizací (občanská sdružení, účelová zařízení církví, obecně prospěšné společnosti) působí dobrovolníci vpoměrně širokém spektru oblastí. Největší zapojení dobrovolníků arovněž největší odezvu ve společnosti má oblast sociální azdravotní, kulturní, sportovní avzdělávací, ekologická, humanitární aoblast lidských práv, které dále vkrátkosti zmíníme.33

Jednou znejpočetněji zastoupených oblastí jak zhlediska využití dobrovolnické činnosti, tak zhlediska poskytování služeb, které byly vminulých desetiletích zajišťovány pouze státem, je oblast sociální azdravotní. Řada neziskových organizací se vtéto oblasti dnes již stává partnerem vlády azastupitelských orgánů České republiky apodílí se ina diskusích ozměnách vsociální politice azejména ocharakteru poskytovaných sociálních služeb. Zapojení dobrovolníků vtéto oblasti vyžaduje profesionální přístup, neboť je třeba připravit dobrovolníky na jejich činnost, vyškolit vlastní koordinátory vorganizaci apřipravit organizaci na přijetí dobrovolníků.

Knejznámějším sociálním azdravotním neziskovým organizacím patří Česká katolická charita, diakonie různých církví, Armáda spásy, FOKUS (nezisková organizace podporující lidi svážným duševním onemocněním), zařízení pro pomoc seniorům ajejich blízkým při životních změnách, které přináší stáří, jako např. Sue Ryder Foundation, Život 90, Domov sv. Karla Boromejského, dále Naděje (charitativní organizace zaměřená zejména na lidi osamělé, zdravotně postižené, společensky vyloučené nebo jinak znevýhodněné), Společnost DUHA (poskytující sociální služby pro dospělé osoby smentálním znevýhodněním), Výbor dobré vůle– Nadace Olgy Havlové, Fond ohrožených dětí ařada dalších.

Rovněž vkulturní oblasti se angažuje celá řada neziskových organizací, vjejichž aktivitách jsou zapojeny tisíce dobrovolníků. Tyto organizace působí obvykle regionálně, mnohé znich se zaměřují na ochranu arevitalizaci kulturních památek ajsou často spojeny skonkrétní lokální památkou, ať již hradem, zámkem, kostelem, galerií, či např. muzeem. Patří sem rovněž organizace, které vytvářejí alternativní kulturní projekty voblasti divadla, moderního tance, výtvarného umění či nekomerční hudby. Dobrovolníci, kteří vtěchto organizacích pomáhají, zde nacházejí prostor pro vlastní umělecké vyjádření ačasto se věnují ipropagaci české kultury vzahraničí amezinárodní spolupráci voblasti své působnosti. Vtěchto organizacích se jako dobrovolníci mnohdy angažují iprofesionálové– hudebníci, režiséři či výtvarníci–, kteří nadřazují společný cíl nad finanční profit. Za všechny jmenujme např. Jazzovou sekci, občanské sdružení Kampanila pro záchranu architektonických památek vseverních Čechách či Občanské sdružení Vítkův Hrádek vjižních Čechách, které se zasloužilo orenovaci zříceniny nejvýše položeného hradu vČechách ve Svatotomášském pohoří, jehož věž dnes slouží jako rozhledna.

Další oblastí působení dobrovolníků je oblast sportovní avzdělávací. Dobrovolníci se podílejí především na mimoškolních volnočasových aktivitách anavazují tak na tradici zájmových kroužků, turistických či tělovýchovných oddílů– za všechny uveďme organizace, jako je např. Junák, Česká obec sokolská, Orel, Český svaz tělesné výchovy, Hnutí Brontosaurus, YMCA aj. Spolu sdobrovolníky zde, rovněž na dobrovolné bázi, působí itrenéři aorganizátoři sportovních klubů. Dobrovolníci často působí tam, kde sami sportovali či sportují, abývají tak celoživotně spojeni sjedním sportovním klubem či jednou tělovýchovnou jednotou, jak uvádí S.Šimková.34

Voblasti vzdělávací působí dobrovolníci např. vrámci Dne pro školu, kdy dobrovolníci– odborníci zpraxe– přibližují žákům astudentům určitý obor ainspirují je svým příběhem.35 Vrámci nevládní, neziskové organizace Nová škola, která podporuje inkluzivní vzdělávání menšin, cizinců či jinak sociálně akulturně znevýhodněných dětí amládeže, se podílejí na doučování vprogramech přímé podpory. Dobrovolníci působí ive školních auniverzitních samosprávách aaktivně se tak podílejí na životě školy. Činnost dobrovolníků vesportovní avzdělávací oblasti má často charakter vzájemně prospěšné dobrovolnické aktivity.

Dobrovolníci se angažují rovněž voblasti ochrany životního prostředí. Ekologické organizace patří knejlépe organizovaným subjektům nejen scelostátní působností, ale ismezinárodním přesahem. Zapojují se do řešení celospolečenských problémů, např. vsouvislosti svýstavbou jaderných elektráren, vedením dálnic krajinou či vproblematice čistoty měst. Na dobrovolnickém základě spolupracují svýznamnými odborníky, mají publicitu vmasmédiích. Dobrovolníci vekologických organizacích pomáhají jednorázově idlouhodobě, při administrativních činnostech, organizačním zajištění akcí akampaní ipři praktických akcích vterénu. Patří sem vedle poboček známého mezinárodního hnutí Greenpeace řada domácích organizací, jako je hnutí DUHA, Děti Země, Český svaz ochránců přírody aj. Řada sdružení se zabývá problematikou ochrany životního prostředí na regionální úrovni, jako např. Jihočeské matky či na podzim roku 2021 založený spolek Lipensko pro život.

Voblasti humanitární aoblasti lidských práv začaly vznikat organizace především po roce 1989, neboť až po tzv. sametové revoluci získali čeští občané relevantní informace oproblémech vokolním světě amožnost angažovat se formou dobrovolnictví vkrizových oblastech, ať se jednalo ooblasti postižené přírodními katastrofami, či válečnými konflikty. Čeští dobrovolníci jsou často mezi prvními, kteří přijíždějí shumanitární pomocí či jako záchranáři do krizových oblastí. Organizace jako Česká katolická charita, ADRA či Člověk vtísni mají vysokou mezinárodní prestiž. Vsoučasné době pomáhá řada českých dobrovolníků na válkou zasažené Ukrajině.

Dobrovolníci však nepomáhají pouze vzahraničí, vČeské republice se množství dobrovolníků zapojilo do regionální pomoci vmístech postižených přírodními katastrofami (povodně, tornádo), kdy právě neziskové organizace působily jako první vkrizových oblastech.

Humanitární organizace se rovněž zapojují do pomoci uprchlíkům, neboť Česká republika se stává nejen tranzitní, ale icílovou zemí pro stovky běženců. Vedle humanitárních organizací pomáhají nejen migrantům, ale ijiným znevýhodněným skupinám občanů či jednotlivcům nestátní neziskové organizace, které se zaměřují na ochranu jejich práv apomoc vtíživé situaci. Patří knim např. specializovaná organizace La Strada Česká republika, která se věnuje podpoře apomoci vykořisťovaným aobchodovaným lidem, či nezisková organizace Bílý kruh bezpečí, která poskytuje přímou pomoc obětem kriminality adomácího násilí, dále Český helsinský výbor, Amnesty International adalší. Vtěchto organizacích působí stovky dobrovolníků, znichž mnozí jsou specializovaní odborníci svysokým profesionálním kreditem.

Zuvedeného, byť stručného přehledu, je dobře patrná šíře záběru dobrovolnické činnosti. Jak vyplynulo zcelospolečenského šetření realizovaného koncem roku 2021, dobrovolnictví se vČeské republice aktuálně věnovalo na 600 tisíc lidí azkušenost sdobrovolnictvím (současnou či minulou) mělo na 1,5 milionu lidí. Vprůměru lidé věnovali dobrovolnictví 450 tisíc hodin denně (při započtení všech forem dobrovolnictví), což při přepočtu na průměrnou mzdu vČeské republice na konci roku 2021 vytvářelo hodnotu ve výši až 38 miliard korun za rok.36 Za nejpotřebnější přitom lidé považovali dobrovolnickou pomoc nejstarším lidem, pomoc zdravotně postiženým, nemocným či pomoc při živelných katastrofách avpandemii: „Ikdyž dobrovolnictví hraje významnou roli vcelé řadě oblastí lidského života ivběžných podmínkách, mimořádné situace poslední doby (pandemie nemoci covid-19, tornádo na jižní Moravě či uprchlická krize související sválkou na Ukrajině) ukázaly, že je pro naši společně naprosto nepostradatelné.“37

Dobrovolnictví vcírkvi

Jak je zpředchozí kapitoly patrné, působí dobrovolníci prostřednictvím nestátních neziskových organizací vširokém spektru oblastí azapojují se zde do řady programů jak vrámci České republiky, tak ivzahraničí. Jednou zoblastí dobrovolnictví, která zatím nebyla zmíněna, je dobrovolnictví vcírkvích anáboženských společnostech. Izde je řada činností vykonávána na bázi dobrovolnictví, ačkoli to tak mnozí členové těchto církví anáboženských společností nemusí vnímat, neboť svou (mnohdy dlouholetou pomoc) chápou jako samozřejmý projev adůsledek své víry.38

Dobrovolnická činnost vcírkvích anáboženských společnostech má různé podoby, použijeme-li výše uvedené dělení J. Tošnera, mohli bychom izde rozlišovat neformální aformální dobrovolnictví, mezi nimiž dochází kprolínání.

Neformální dobrovolnictví vpodobě dobrovolné občanské výpomoci představují např. nákupy pro seniory zvlastního společenství (imimo ně), vzájemná výpomoc při hlídání dětí, návštěva nemocného člena farnosti či sboru, ale např. ikvětinová výzdoba kostela zajišťovaná často zvlastních zdrojů (zvlastní zahrádky) či úklid kostela. Dále sem lze zařadit pomoc sorganizováním poutí či akcí typu „farní odpoledne“ pro děti, sborové výlety pro děti amládež, víkendové akce aletní tábory, kterých se účastní iděti znecírkevního prostředí, ale také pomoc při drobných opravách kostela, kaple či údržbě farní zahrady apod., na kterých se rovněž často podílejí lidé zmimocírkevního prostředí.

Do dobrovolnické činnosti formální bychom mohli zařadit např. dlouhodobou pomoc typu „adopce na dálku“, kdy farnost či sbor finančně podporuje vzdělání, mimoškolní aktivity azdravotní péči vybraných znevýhodněných dětí nejčastěji zAfriky či Indie. Patří sem rovněž různé programy, jako příklad uveďme Salesiánskou školu animátorů, akreditovaný dobrovolnický program, vjehož rámci jsou systematicky připravováni mladí lidé– budoucí animátoři– pod vedením salesiánů, salesiánek azkušených animátorů pro činnost vsalesiánských centrech (klubech, střediscích, farnostech).39

Formální dobrovolnická činnost však zahrnuje ilaické služby, které slouží kbudování společenství ake společnému dobru, jako je např. služba ministrantů, lektorů, akolytů, ale také katechetů, činnost scholy apod. Nabízí se samozřejmě otázka, zda vpřípadě „křestních služeb“, na něž se laici připravují, kjejichž výkonu jsou pověřeni farářem či biskupem ado nichž jsou vysíláni (např. nemocniční kaplani) akteré vycházejí ze „svátostně-teologického základu (úředně vykonávaného) charismatu: pokřtěn/a– biřmován/a– pověřen/a– poslán/a(‚missio‘)[…]“40, lze mluvit odobrovolnictví. Ovšem ivtomto případě dávají ti, kteří tyto služby vykonávají, svůj čas asvou energii ve prospěch celého společenství, ato zpravidla bez nároku na finanční odměnu, svou činnost vykonávají ze své svobodné vůle azvlastního rozhodnutí anaplňují tak všechny znaky dobrovolnictví. Jako další příklad lze uvést pastorační rady ustanovené vněkterých farnostech, vnichž věřící pomáhají, aitato činnost má charakter dobrovolnictví.

Formální dobrovolnictví jako projev občanské angažovanosti může být realizováno idalší formou, ato vpodobě sítě oblastních, městských afarních Charit či diakonií různých církví, jejichž hlavní náplní je poskytování sociálních azdravotních služeb, ale také organizování humanitární arozvojové pomoci spojené svysíláním dobrovolníků do zemí třetího světa.

Jedním zpříkladů může být projekt YoungCaritas.cz (Mladá Charita), připravený ve spolupráci Diecézní charity České Budějovice afirmy ENERGIE AG BOHEMIA, zařazený od roku 2019 mezi programy Dobrovolnického centra při Diecézní charitě České Budějovice. Tento projekt, inspirovaný rakouským modelem, má za cíl seznamovat děti se sociálními tématy, jako je hlad, chudoba, zadlužení, chybějící domov, stáří či násilí, asoučasně je má vést ksolidaritě akvlastní angažovanosti ve prospěch druhých.41

Dobrovolnická činnost těchto účelových zařízení církví se často překrývá sčinností, kterou organizují různé skupiny ve společnosti, ať již se jedná opráci smládeží, pomoc migrantům, či pečovatelskou aošetřovatelskou službu. Mnozí věřící se navíc angažují vdobrovolnické činnosti organizované neziskovými organizacemi či iniciativami zmimocírkevního prostředí.42

Zvýšeuvedeného přehledu tedy vyplývá, že se věřící zapojují do dobrovolnické činnosti vrámci svých společenství, ale imimo jejich rámec nejrůznější formou– od občanské výpomoci až po organizovanou mezinárodní pomoc, kterou mohou církve ve svobodné, demokratické společnosti uskutečňovat vmnohem větší míře než před listopadem 1989, ajak již bylo uvedeno, mnozí ztěchto dobrovolníků svou činnost či službu pro společenství jako dobrovolnictví vůbec nevnímají. Zároveň je však třeba zmínit, že ne vždy ane všude mají věřící prostor ktomu, aby se vrámci svých společenství mohli angažovat auplatnit tak svá charismata. Vrámci katolické církve existuje stále ještě řada farností se značnou mírou autoritářství, bez ochoty naslouchat akomunikovat. Potenciál těch, kteří cítí pastorační odpovědnost amohli by představovat již zmíněnou „církev otevřených dveří“, tak zůstává nevyužit. Tomuto tématu se však budeme věnovat až vdalších kapitolách.

Závěrem tedy shrňme, že dobrovolnictvím se vtéto knize rozumí činnost (ať již vcírkevním, či mimocírkevním prostředí), která je vykonávaná dobrovolně, zvlastního rozhodnutí, ve volném čase, bez nároku na finanční odměnu či protislužbu, ve prospěch druhých, která je formou tzv. formálního dobrovolnictví (vzájemně či veřejně prospěšného). Dobrovolníci pak jsou lidé, kteří podle uvedených definic provádějí svou dobrovolnickou činnost bez nároku na finanční ohodnocení, dobrovolně poskytují svůj čas, svou energii, své vědomostní zdroje azískané dovednosti ku prospěchu adobru druhých lidí icelé společnosti.

Metoda praktické teologie Vidět– Posoudit– Jednat

Dostáváme se kdalšímu termínu, který se vtéto knize opakovaně vyskytuje, atím je samotná metoda Vidět– Posoudit– Jednat. Jedná se ojednu zmetod praktické teologie, která je spojena se jménem belgického kněze Josepha Cardijna (1882–1967) abyla použita, jak již bylo úvodem zmíněno, jako rámec této knihy. Vtéto kapitole ji proto krátce představíme.

Na rozdíl od podobné metody vídeňského profesora P. M. Zulehnera nazvané Kriteriologie– Kairologie– Praxeologie nevznikla metoda Vidět– Posoudit– Jednat vakademickém prostředí, nýbrž vpastorační praxi, při Cardijnově práci skroužky belgické dělnické (JOC) arolnické (JAC) mládeže.

Vzákladu této metody, resp. vprincipu práce těchto kroužků bylo Cardijnovo přesvědčení, že každý člověk má Bohem danou důstojnost asní spojené Boží povolání aposlání. Boží původ aurčení je důvodem nezrušitelné důstojnosti jednoho každého člověka arovnosti všech lidí. Podle Cardijna nelze mít úctu kBohu azároveň neúctu kprostému dělníkovi, který je stvořen kBožímu obrazu. Každý člověk je Bohem povolán, každý člověk se nachází vřádu stvoření, milosti avykoupení atéměř všichni lidé mají implicitní, intuitivní vědomí otomto povolání. Úkolem je přivést lidi kuvědomění si vlastní důstojnost asní se pojícího Božího povolání, proto Cardijn zaměřil svou pastorační práci na to, aby dělnickou arolnickou mládež naučil poznávat auskutečňovat tuto důstojnost, toto povolání aposlání, akroužkům JOA aJAC připravil metodu Vidět– Posoudit– Jednat.43

Vprvním kroku Vidět jde onepředpojaté, bezpředsudečné azevrubné vnímání životní skutečnosti areálných podmínek, vnichž lidé žijí, ato na základě vlastního obrazu oživotní skutečnosti, který si lidé vytvoří. Tento obraz by však neměl být pouhým poznáním skutečnosti či jakousi sociální analýzou, nýbrž příklonem klidskému životu takovému, jaký je, tzn. se všemijeho nedostatky, sjeho křehkostí azranitelností. Jde vlastně oakt víry, neboť vtomto kroku má být člověku vycházeno vstříc tak, jak mu vychází vstříc Bůh vJežíši Kristu.44

Druhý krok Posoudit je zaměřený na porozumění, reflexi, porovnání ainterpretaci získaných zkušeností apoznatků, ato zejména na základě srovnání vlastních zkušeností spodobnými situacemi zhistorie isoučasnosti jiných lidí anárodů, zBible, steoretickými poznatky, biografiemi významných osobností apod. Důležitou roli hraje společný rozhovor. Víra vdůstojnost člověka ajeho povolání, která má svůj základ vBohu, pomáhá rozpoznávat, nakolik je vtěchto situacích zastřena či pošlapávána lidská důstojnost, vede kreflexi příčin tohoto zastření akhledání možností změny. Porozumění, reflexe, porovnání ainterpretace zkušeností apoznatků tedy pomáhá ozřejmovat to, co odporuje důstojnosti člověka aco by jí mělo naopak lépe sloužit. Důvěra ve schopnost vlastního posouzení avýkladu se zakládá na víře vjedinečné povolání aposlání člověka, které mu– spolu sdůstojností– dává Bůh, takže člověk je schopen toto své poslání apovolání pomocí posouzení avýkladu vlastních zkušeností apoznatků hledat analézat.45

Ve třetím kroku Jednat se ukazuje cílová perspektiva metody: nejde pouze opoznání avhled do životní skutečnosti, ale především ojejí změnu, ozměnu každodenního života aspolečenských struktur, ato konkrétním jednáním, jehož horizontem je Bohem daná důstojnost člověka. Zkoumání, diskuse, dotazování, reflexe vlastního života iživota druhých lidí tak směřují ke změně životních podmínek, kutváření vlastní osobnosti avíry, vedou knovým poznatkům, dávají impulzy kjednání amění životní realitu tázajících se idotazovaných.46

Metoda Vidět– Posoudit– Jednat byla ještě za Cardijnova života potvrzena magisteriem vencyklice papeže Jana XXIII. Mater et Magistra zroku 1961, vníž je mj. uvedeno, že „jakkoli je posláním církve především přivádět duše ke svatosti, stará se iokaždodenní potřeby lidí“, proto je jejím záměrem „rozvinout nauku církve knovým azávažným otázkám naší doby“ apředložit světu obavy apotřeby lidí. Encyklika popisuje sociální problémy své doby, posuzuje je zobecně lidského ikřesťanského hlediska (zhlediska učení spásy) apodává praktické návody křešení. Tyto tři momenty vyjadřuje slovy: „Vidět, soudit, jednat.“47 Následně se tato metoda stala imetodou II.vatikánského koncilu (srov. např. strukturu pastorální konstituce Gaudium et spes).48

Pozdější recepce metody Vidět– Posoudit– Jednat vrůzných kontextech přinesla posun některých akcentů avedla kjejímu dalšímu vývoji. Nejprve se tato metoda vpolovině 20. století dostala do Latinské Ameriky, kde našla odezvu vteologii osvobození abyla potvrzena magisteriem Latinskoamerických biskupských konferencí vMedellínu (1968) aPueble (1979).

Teologie osvobození zaměřila trojkrok Vidět– Posoudit– Jednat vprvním kroku na „vidění“ sociálních problémů ajejich politických, ekonomických asociálně-historických příčin, které je třeba vedruhém kroku analyzovat ainterpretovat ve světle Božího slova ateologické tradice církve ave třetím kroku konkrétním jednáním řešit azměnit, resp. odstranit, aby byl odstraněn sociální hřích.49 Chudí se stali ústředním bodem teologické reflexe acírkevní praxe. Posunulo se tak ivnímání role teologů, jejichž úloha byla viděna (např. Fornet-Betancourt) vdialogické spolupráci svědami, zejména sociálními vědami na jedné straně aangažovaností ve prospěch chudých na straně druhé.50

Ačkoli podle S.Kleinové zůstala nezodpovězena řada otázek, např. jakým způsobem teologové zakademického prostředí naváží kontakt slidmi žijícími na okraji společnosti, jak jim mohou opravdově porozumět ajakým způsobem jim umožní podílet se na teologickém diskursu, vedl vývoj uvedeného „trojkroku“ vlatinskoamerické teologii ke vzniku vlastní vědecko-teologické metody, vjejímž centru stála přednostní opce pro chudé akritický přístup ke stávající praxi, která ignorovala problém chudoby.51

ZLatinské Ameriky se metoda Vidět– Posoudit– Jednat dostala zpět do Evropy avelké pozornosti se jí dostalo především vněmeckojazyčné praktické teologii. Zde je spojena zejména se jménem Hermanna Steinkampa ajeho metodou sociální pastorace (Sozialpastoral). Steinkampova metoda je reflexí pastorační praxe vevropském kontextu, výrazně inspirovaná teologií osvobození. Steinkampovi šlo vduchu teologie osvobození okritický přístup ke stávající praxi církve azejména ozměnu církve zcírkve členské (církve pro sebe) vcírkev diakonickou (církev pro druhé) pomocí metody sociální pastorace. Jak uvádí M. Opatrný, jde ve vědecké rovině ozaměření pozornosti církve, resp. její teologie, na sociální problematiku. Tak je vystavěna iSteinkampova kniha Sozialpastoral, která aplikuje metodu Vidět– Posoudit– Jednat na sociální problematiku vEvropě, resp. ve světě– tedy na nepoměr vživotních příležitostech mezi Evropou achudými částmi světa. Vprvním kroku tento nepoměr popisuje, vdruhém hodnotí, resp. odsuzuje ve světle evangelia, avposledním již uvádí konkrétní příklady zpraxe. Vprostředí pastorační praxe jde okonkrétní pastorační jednání, které má pomoci lidem různě postiženým chudobou nebo jinou nespravedlností, marginalizovaným, stigmatizovaným aj., aby se spolu navzájem solidarizovali, přičemž iniciátorem této podpory ksolidaritě má být křesťanské společenství, resp. církev, farnost, ap. Solidarita se tak stává obsahem pojmu „křesťanská komunita“, resp. „společenství“.52

Steinkampova metoda sociální pastorace tedy usiluje odiakonizaci církve tím, že se pokouší popsat, jak může pastorace odpovídat tzv. evangelizačnímu paradigmatu, jehož základním znakem je souvislost ortodoxie aortopraxe, tedy souhlas slov ačinů, spojení víry akonkrétních skutků zejména ve prospěch lidí vbídě, nouzi, útlaku atp.53 Právě vsolidárním jednání je podle Steinkampa důležitá jednota mezi slovy ačiny křesťanů, vycházející zpraxe Ježíše Krista, jehož slova vždy souvisela sjeho konkrétními činy.54

Příkladem může být perikopa zLukášova evangelia (L 10,25–37). Na otázku zákoníka ohledně povinnosti plynoucí zpřikázání lásky kBohu akbližnímu („Akdo je můj bližní?“) nedává Ježíš žádnou odpověď, ale vypráví příběh opřepadení na cestě do Jericha. To, co je podle Steinkampa vtéto „narativní odpovědi“ podstatné, je schopnost nechat se „zasáhnout“ nouzí druhého abýt připraven pomoci. Kompetencí adispozicí je schopnost solidárně jednat.55 Druhou věcí vyplývající ztohoto vyprávění je změna perspektivy. Tím, že Ježíš na konci vyprávění mění původní („etickou“) otázku zákoníka na existenciální, mění zároveň etickou maximu vzaslíbení: ten, který pomáhá přepadenému, to znamená, praktikuje solidaritu, se stává obdarovaným, asice darem Boží blízkosti („životem věčným“). Situace, kdy člověk může druhému pomoci, je okamžikem, kdy pomáhající zažívá spásu:56 „Slova ateorie ospáse jsou bez odpovídajícího jednání naprosto bezcenné! Jen důvěryhodná uzdravující praxe je ‚místem‘, kde může být zažita spása.“57 Příležitost pomoci druhému je Božím darem, který člověku umožňuje zakusit spásný, tzn. pomáhající auzdravující vztah, který kněmu chová Bůh.58

Steinkampovi jde tedy vmetodě sociální pastorace odiakonizaci církve, která, aby byla skutečně církví Kristovou, musí být společenstvím, vněmž se křesťané solidarizují schudými, nemocnými, postiženými, marginalizovanými, učí se pomoci od potřebných, neboť ve všech těchto „chudých“ je tajemným způsobem přítomen Bůh. Ocírkvi lze vduchu latinskoamerické opce pro chudé mluvit jen tehdy, obsahuje-li její praxe, která chce být křesťanskou praxí, od počátku ipomoc potřebným, kterou sociální pastorace chápe jako základ, na němž stojí křesťanský život.59

Zatímco uSteinkampa se, podobně jako uCardijna, metoda Vidět– Posoudit– Jednat týkala pastorační práce, jiné modely použily tuto metodu především pro vědecký výzkum adiskurs. Takovým modelem byl např. tzv. Regelkreismodell Rolfa Zerfaße ze 70. let 20. století.

Zerfaß navázal na amerického pastorálního teologa S.Hiltnera avypracoval model, který se ukázal být užitečný zejména proprakticko-teologický výzkum abyl následně mnohokrát recipován. S.Kleinová popisuje tento model následovně: „Jestliže se stará praxe (praxe 1) ocitne vkrizi apřirozený návrat kexistující, platné tradici problém spíše prohlubuje, než řeší, vyvstane dříve či později nutnost přesné, metodami sociálních věd provedené situační analýzy původní praxe. Tato situační analýza však ještě sama osobě neposkytuje žádné návody kjednání, naopak musí být nejprve konfrontována snárokem existující, platné tradice. Vtomto napětí mezi nárokem platné tradice (‚má být‘) asituační analýzou (‚je‘) je třeba hledat konvergence, které umožňují na základě teologické ahumanitně-vědní reflexe odůvodnit nové impulzy kjednání. To je úkolem následně vytvořené prakticko-teologické teorie. Tato teorie musí ozřejmit předpoklady akontext hledaných impulzů kjednání, resp. konceptu pro novou praxi (praxe 2). Následným zkoumáním, tj.analýzou nové praxe, může být tato prakticko-teologická teorie dále upřesňována; může případně dojít iknovému, hlubšímu pochopení dosavadní tradice, protože se změnil horizont porozumění.“60

Jak je tedy zvýše uvedeného patrné, Zerfaßův model vsobě trojkrok Vidět– Posoudit– Jednat, resp. čtyřkrok Vidět– Posoudit– Jednat– nově Vidět rovněž obsahuje, nevzešel však zpraxe jako vpřípadě J.Cardijna, nýbrž zvědeckého diskursu, byl koncipován pro vědu aje využíván vprakticko-teologickém výzkumu avzdělávání.61

Zněmecké jazykové oblasti zmiňme ještě jedno pojetí metody Vidět– Posoudit– Jednat, ato uněmeckého pastoralisty Herberta Haslingera. Haslinger vknize Praktische Theologie zroku 1999, jejímž je editorem, představuje metodu Vidět– Posoudit– Jednat jako metodu praktické teologie takto: „Se zřetelem knyní reflektované, resp. koncipované praxi

◾je nejprve kriticky, tzn. se zájmem oodkrytí azměnu chybného vývoje, vnímána situace ve společnosti avcírkvi sjejími danostmi asystemickými souvislostmi aje radikálně, tzn. jdouc pokud možno až kzákladu příčin asouvislostí, analyzována;

◾ve druhém kroku následuje argumentativní zdůvodnění kritérií obsažených vkřesťanské víře, resp. vPísmu atradici, aby mohla být situace ipraxe posouzena podle měřítek evangelia;

◾nakonec se dochází od této orientace přes formulaci cílů, plánování jednotlivých kroků ainformování zúčastněných ojejich roli knové praxi, která odpovídá jak situačním požadavkům amožnostem, tak iteologickým kritériím, resp. ke koncepci takové praxe.“62

Zvýše uvedeného, byť stručného přehledu, je tedy patrné, že metoda Vidět– Posoudit– Jednat prošla, ipod vlivem teologie osvobození, vývojem, který přinesl důraz na kritický přístup vprvním kroku Vidět uHaslingera či na kritický přístup ke stávající praxi církve uSteinkampa. Tím se metoda vzdálila od původního pojetí Cardijnova, který zdůrazňoval nutnost bezpředsudečného pohledu na životní situaci člověka, nutnost její správné analýzy apotřebu vyjít člověku vstříc tak, jak mu vychází vstříc Bůh. Tím zároveň stanovil kritérium, které celé metodě předcházelo, tedy následovat Boha vjeho hledání člověka avyjít člověku vstříc tak, jak mu vychází vstříc Bůh vJežíši Kristu. Právě absence základních kritérií vprvním kroku Vidět vnovějších pojetích vedla ke kritice této metody, neboť jak již bylo zmíněno, „vidět“ či „nevidět“ lze cokoli podle vlastního posouzení.

Metoda Vidět– Posoudit– Jednat prošla změnou také vtom smyslu, že se zmetody původně vzešlé zpastorační praxe aurčené pro pastorační praxi stala metodou vědeckého bádání praktické teologie, jak je patrné uZerfaße či Haslingera. Dnes je, ipřes různé kritické připomínky, stále považována za zásadní metodu jak pastorační praxe, tak ipraktické teologie abývá vpraxi poměrně často užívána. Pomocí této metody, jejíž podstata byla vobecné rovině představena, bude vnásledující části této knihy konkrétně reflektován fenomén dobrovolnictví vcírkevním kontextu.

6 MLČÁK, Z. aZÁŠKODNÁ, H. Prosociální charakteristiky osobnosti dobrovolníků. Ostrava: Filozofická fakulta, Ostravská univerzita, 2013, s.10–11.

7 Srov. TOŠNER, J. akol. Metodika dobrovolnictví vobci– jak na to? Dobrovolnictví– cesta ke spolupráci obce sobčany aorganizacemi ainspirace pro získání zaměstnání. Praha: AGNES, 2014, s.38.

8 ZÁKONY PRO LIDI. Zákon č.198/2002Sb. Zákon odobrovolnické službě aozměně některých zákonů (zákon odobrovolnické službě). Aktuální znění 5. 6. 2014 (verze 7) [online]. Dostupné z: https://www.zakonyprolidi.cz/cs/2002-198/zneni-20140605. [citováno 2023-05-07].

9 Tamtéž.

10 Tamtéž.

11 TOŠNER, J. akol. Metodika dobrovolnictví vobci, s.35–36.

12 Tamtéž, s.35.

13 Tamtéž, s.36.

14 Tamtéž.

15 Tamtéž, s.37.

16 MATOUŠEK, O. Slovník sociální práce. Praha: Portál, 2003, s.54.

17 PENNER, L. A. Dispositional and Organizational Influences on Sustained Volunteerism: An Interactionist Perspective. Journal of Social Issues. 2002, vol. 58, no.3, s.447–467 [online]. Dostupné z: https:// doi.org/10.1111/1540-4560.00270. [paywall]. [citováno 2023-09-14].

18 Tamtéž.

19 Srov. VONDRASEK, B. Lebensorientierung durch Freiwilligendienste. Eine qualitative Studie und pastoraltheologische Bewertung von Volontariat in katholischer Trägerschaft. München: Don Bosco Verlag, 2003, s.18.

21 Tamtéž, čl. 4.

24 Tamtéž.

25 Tamtéž, s.35.

27 Srov. tamtéž.

32 Srov. tamtéž.