© Jiří Pavlovský, 2025

Cover illustration © Dominik Broniek, 2025

Cover art © Lukáš Tuma, 2025

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2025

ISBN 978-80-278-0254-8 (print)

ISBN 978-80-278-1558-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1559-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1576-0 (pdf)

Vhození do děje

Pokud je tohle vaše první Kladivo na čaroděje…

Vítáme vás! Čekají vás velké věci… obvykle velké věci se spoustou chapadel a snažící se zničit svět. Ale než vás budou moct osliznout, asi bychom vás měli trochu zasvětit do děje.

Kladivo na čaroděje je městská fantasy odehrávající se v současné Praze a okolí (s občasným výletem na Slovensko). Celý příběh táhne skupina hrdinů (dost přehnaný výraz), která se specializuje na řešení nadpřirozených problémů. Samozvaným šéfem týmu je Felix Jonáš. Chlápek, jenž se vyzná v magii a dokáže se za všech okolností tvářit, že má všechno pod kontrolou. Pak je tu Klaudie Doskočilová, která jako jediná ze skupiny oplývá aspoň trochu funkčním morálním kompasem. Což je dobře, protože dokáže ovládat ostatní lidi a přinutit je dělat, co si přeje – a to vážně není schopnost, kterou by měla ovládat osoba bez výčitek svědomí. A také to má trochu háček, protože lidé se silnou vůlí musí být nějak oslabení (ideálně alkoholem či drogami) a po skončení ovládnutí se do Klaudie na nějakou chvíli propíšou. Pokud ovládnete sériového vraha, může to pak taky skončit mrtvým přítelem. Třetím členem týmu je Walter Semerád. Malý muž s velkým egem a schopností „oživovat“ mrtvé. Jak je něco po smrti, je to potenciální služebník, čehož Walter neváhá využít. Zvláště když jde o půvabné ženy. A pak je ve skupině ještě Vincenc, který je tu za ranaře, i když vypadá spíš jako vyžilý John Lennon. Díky schopnosti přesouvat energii mají jeho rány opravdu ránu.

Mezi další postavy, které se v minulých příbězích objevovaly, patří kouzelnice (jedna z magické Sedmičky) Ester von Blaschkoff, mocná, krásná, nelítostná a manipulativní, Kilián, který zastupoval Vatikánskou vyšetřovací komisi a šlapal týmu hrdinů na paty, nebo démon Rashill, jemuž Felix dlužil své tělo, ale který ve finále zemřel.

V první sérii tým pátral a bojoval nejen s čaroději, ale i s démony, trubýši, miminy z Žižkovské věže, slovenskými katy, zombíky, bohy, obřími ještěry, slepou bábou i výtahy. Celá sezona končila bojem o záchranu umírající magie, při které zemřel Vincenc, Felix byl uvězněn na vesmírné stanici, Walterovi byla nabídnuta prestižní práce pro Vatikánskou vyšetřovací komisi a Klaudie začala pít na plný úvazek. Takže happy end.

A co se mezitím změnilo?

Na začátku nové série je na Zemi chaos, protože magie se sice vrací, ale ne vždycky dělá zrovna to, co by měla, nehledě na to, že magické schopnosti získávají lidé, kteří netuší, co s nimi dělat… nebo rovnou explodují.

Walter pracuje pro VVK, ale pořád má pocit, že nemá tolik uznání, kolik by si zasloužil. Aby zapadl, dokonce si najde živou přítelkyni, navíc dceru jedné z vlivných figur organizace (a sestru svého kolego-konkurenta Kiliána), bohužel mu však dlouho živá nevydrží. Je nucený její smrt tak trochu zamaskovat, k čemuž se skvěle hodí zřícení Tančícího domu. (O tom i dalších pádech si přečtete v Pádu do reality, prvním díle druhé série.)

Z Klaudie se stala zkrachovalá alkoholička a tajná organizace Oslovení (zastupovaná charismatickým Johanem) ji přesvědčila, aby jim pod heslem „Magie patří silným“ pomohla využívat nově obdařené osoby coby zdroje energie, takové lidské baterky. Ovšem Klaudie svůj pád na dno jen předstírala a ve skutečnosti pracuje pro vládní organizaci Pentagram (její řídící agent je David Krombach), která se snaží udržet nově explodující magii ve starých mezích.

Felixe, kterému se povedlo vrátit z vesmíru (za pomoci psa Lajky a slibu jistému démonovi, že mu půjde na ruku), jeho bývalí parťáci nepřivítali zrovna s otevřenou náručí. Spíš na něj kašlou – pokud nejsou po smrti. A Felix se proto rozhodl jít do sebe a všechno napravit. Bude chápavý, zodpovědný, kulturní... a taky oživí jednoho mrtvého. Takového, který už se jednou vrátil v Pokladu gnómů, druhém díle druhé série. A to v těle malé roztomilé dívenky, jakou byste láskou umačkali. Nebo ona vás.

Zasvěcení

Felix Jonáš stál uprostřed dlouhé chodby. To bylo jediné, co mohl říct snaprostou jistotou.

Vjednu chvíli měla dva metry vprůměru, vdruhé už byla sotva půlmetrová aspárami mezi kameny vyhlížely hladové rudé oči. Chodba se táhla až donekonečna avál jí řezavý ledový vítr. Za sebou slyšel bušení, jak se hadovité monstrum snažilo prorazit skrz zabarikádované dveře. Sebral všechnu svou vůli, zavřel oči audělal krok dál.

Vítr přestal vát achodba starého domu byla opět normální. Ale bušení neustávalo.

Zahnul za roh. Jeho parťák někam zmizel, protože ano, vždycky se vyplatí se rozdělit azkoumat proklatá místa každý zvlášť.

Temnými skvrnami pokrytý koberec vedl až kvelkým dveřím, podél stěn vyzdobených rodinnými portréty. Každý byl široce prořízlý na místě, kde měly postavy krk. Na malém stolku ležel starý telefon svytrženým kabelem atěžká kniha skoženou vazbou. Nevypadala jako telefonní seznam. Vydal se kní.

Na koberci nebyly jeho kroky slyšet.

Snámahou otevřel knihu. Bránila se, mrcha. Jenže nebylo to kničemu ani jí, ani jemu. Byla psaná písmem, které vypadalo, jako by se japonská katakana dala na drogy. Stačilo se na ta písmena chvíli dívat avybavil se mu zážitek zmládí, kdy strávil hodinu na kolotočích apak zbytek dne musel chlácholit žaludek.

Do knihy byl vložený lístek stextem psaným třaslavým, ale stále čitelným textem. Někdo začal informace vknize překládat. Stálo na něm…

Dveře vzadu explodovaly. Monstrum se dostalo ven. Popadl lístek avyrazil jediným možným směrem. Kvelkým dveřím. Doufal, že se knim dostane dřív, než ho příšera dožene. Stačilo mu jen pár kroků… apak…

Všechno se propadlo do pekel aprastaří bohové ovládli svět.

„Do prdele,“ řekl Felix Jonáš aodhodil kostky zruky.

***

„To bylo rychlý,“ řekl upír Emil asundal svou figuru zhracího pole. „Ale to je při prvním dobrodružství normální. Člověk musí zjistit, co má vlastně dělat, jinak zabíjí čas nepodstatnými věcmi.“

„Zabíjení monster mi jde vreálu odost líp,“ hájil se Felix. „Skutečný život je mnohem jednodušší než deskové hry.“

„Jasně,“ řekl jeden zEmilových kámošů, na jehož jméno si Felix nemohl vzpomenout. „Proto lidi hrají hry. Aby měli pořádnou výzvu. Amohli si jít do skutečného života odpočinout.“

„Dáme ještě jednu partičku?“ zeptal se druhý.

Felix se podíval na hodinky. Apak ještě jednou. „Neříkal jsi, že je to tak na hodinu?“

„Jo, tak nějak.“

„Hráli jsme tři hodiny.“

„První hry jsou pomalejší. Musí se vysvětlit pravidla, anež to člověku přejde do krve, víc nad vším přemýšlí.“

„Hráli jsme to tři hodiny,“ rekapituloval Felix Jonáš, „ajediné, čeho jsme dosáhli, je, že jsem zchroml ačástečně zešílel.“ Zamyslel se. „Ne, odvolávám. Tohle až moc připomíná normální život.“

Dveře se otevřely adovnitř nakoukla usměvavá starší paní. „Potřebujete něco? Nemáte hlad?“

„Ne, díky, mami,“ řekl upír Emil.

„Aněco kpití?“

„Ne. Díky, mami,“ řekl upír Emil.

„Kdybyste něco potřebovali, jsem vedle. Akdybych nebyla, tak džusy akrevní tuby jsou vledničce. Klidně si berte.“

„Díky, mami.“

Felix Jonáš se cítil trochu nesvůj. Ikdyž byl Emil upír, stejně byl Felix spřehledem nejstarší achvílemi si připadal jako úchyl na pískovišti.

„Dáme pauzu,“ řekl Emil avstal od stolu. „Počkáte, kluci? Kdyžtak si zatím dejte Sedm divů Duel. My si potřebujeme něco vyřídit.“ Podíval se na Felixe. „Můžeš jít se mnou?“

Jít se mnou znamenalo udělat dva kroky na druhý konec místnosti asednout si na postel (Emil) ana židli zasypanou poházeným oblečením (Felix).

„Jsem rád, že jsi přišel,“ řekl Emil. „Nejen kvůli tomu, že jsme potřebovali čtvrtého do týmu, abychom byli silnější. “

„Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct dostat na prdel,“ přikývl Felix.

„Mám problém,“ řekl tiše Emil. Naklonil se kFelixovi. „Včera jsem se proměnil vnetopýra.“

Felixe vprvní chvíli napadlo, jestli to není nějaké decentní vyjádření problému snoční polucí. „Netopýra?“ řekl.

„Netopýra.“

„Jako…“ Felix zamával rukama.

„Jo. Netopýra.“

„To upíři umí? Já myslel, že je to jen ve filmech.“

„Přesně tak! Je to jen ve filmech! Tohle bych vůbec… Aslyšel jsem ochlápkovi, co se dokázal rozplynout vmlhu.“

„Jak se mu to povedlo?“

„Nikdo netuší. Už se mu nepovedlo dát se znovu dohromady. A…,“ naklonil se ještě blíž, že už se skoro dotýkali nosy, „začínaj po mně koukat holky.“

„Proč by ne, to je celkem…“

„Všechny! Aněkterý jsou fakt, fakt mimo moji ligu!“

Felix se na Emila kriticky podíval. Byl to milý kluk, sympatický, sice trochu při těle, ale ne vyloženě obézní… Nebyl to sice typ, před kterým by ženy lezly na stromy, ale nehrozilo, že by se na něj vrhaly. Aby sbalil nějakou kost, musela by mu na šestistranné kostce padnout šestka šestkrát za sebou.

„Hm,“ řekl Felix.

„Nejdřív jsem myslel,“ ztišil hlas Emil, „že je to nějaký fór, že si ze mě chtějí vystřelit, ale ne, fakt po mně jedou!“

„Hm,“ zopakoval Felix pro jistotu.

„Aco je nejdivnější… už mi nevadí slunce! Naopak! Když jsem na něm, začínám se blýskat!“

„Co?“

„Jo. Třpytím se. Jako bych byl polepený flitry. Připadám si jako diskotéková koule!“

Felix se podíval na Emila asnažil se představit si toho zavalitého kluka, jak se třpytí na jarním sluníčku.

„Co to znamená? Děje se se mnou něco? Nikdo zostatních vůbec netuší, co by to mohlo být.“

Felix si podrbal bradu. Už chvíli se neholil aštětiny na obličeji ho začínaly svědit. Ovlasech radši ani nepřemýšlel. Rozcuchané hnědé vlasy už nevyvolávaly dojem svobodné mysli, spíše bezdomovce. Taky oblečení by si zasloužilo setkání spračkou ažehličkou. Jenže poslední dobou na to neměl čas ani myšlenky. „Jak se ti spí?“

„Spí? Proč?“

„Jen tak.“

Emil změřil pohledem svou postel se sepraným povlečením zHvězdných válek. „Víš, že moc dobře ne? Trvá mi hrozně dlouho, než usnu. Askoro pořád se budím.“

„Obávám se, že budeš muset změnit postel.“

„Myslíš, že je to matrací?“

„Ne, spíš absencí víka.“

„Absencí…“ Emil se zarazil. „To jako bych měl spát… vrakvi?“

Felix přikývl. „To, co jsi popsal…“ Zamyslel se. Jak to říct? Jak to vysvětlit? „No, jak byla magie restartovaná, začala se vpodstatě budovat znovu od píky. Což by bylo vpohodě, jenže problém je, že neexistují žádné rozpisy, kam co patří. Když došlo kznovuzrození magie, tak to se ukázalo, jak určující jsou lidské představy. Magie, jak je vidět, nedovede tak úplně rozlišit to, jak to bylo, od toho, jak si lidi myslí, že to bylo. Vpodstatě je magie něco jako čtenář Blesku.“

Emil se na něj vyděšeně podíval.

„Vjednoduchosti: Nová magie se přizpůsobuje současným názorům avkusu.“

„Takže…“

„Jo, patrně tě brzo začnou přitahovat submisivní středoškolačky.“

„To už je na furt?“

Felix pokrčil rameny. „Někdo tvrdil, že je to jen přechodný stav. Jako když se při povodni vyleje voda zkoryta řeky ateče po cestách ado domů. Až voda klesne, všechno se vrátí do normálu.“ Odmlčel se. „Nebo taky ne. Tohle se stalo poprvé. Nikdo nic neví.“

Emilovi sklesla ramena. „To je fakt skvělý.“

„Mohlo být hůř. Buď rád, že jsou upíři dneska tak vmódě. Stát se to před pár desítkami let, tak vyplešatíš abudeš mít ruce až ke kolenům.“

„Hm,“ řekl Emil. „Slabá útěcha.“

„No jo.“

„Máma se taky třpytí,“ řekl Emil. Zmatky udělal před nějakou dobou upírku, aby se oněj měl kdo starat. „A…,“ odmlčel se.

„Začínaj na ní letět chlapi, co?“ domyslel se Felix.

„Nejen. Nemůžu ji ani pouštět samotnou zdomu,“ zašeptal naštvaně Emil. „Abych ji pořád hlídal.“ Podíval se ke stolu, jestli ho kluci neslyší, ale ti se věnovali hádání ohledně pravidel.

„Smiř se stím,“ řekl poťouchle Felix. „Přej mamince trochu zábavy. Koneckonců je na čase, abys sám roztáhl křídla avyletěl zbytu.“ Odmlčel se. „Radši ne doslova.“

Ajelikož je karma potvora, vté chvíli mu ztelefonu zazněl pohřební pochod. Walter. Se zdvořilostmi se nezatěžoval.

„Potřebuju tě tady. ASAP.“

***

Walter si na jednání sFelixem zabukoval tu největší konferenční místnost vbudově. Sám seděl včele aFelix si provokativně sedl co nejdál od něj, na druhou stranu. Walter si ho nevšímal, zrovna na tři doby pucoval mladou holku se slzami na krajíčku.

„Prosím vás, řekněte mi jedno. Čí jste příbuzná? Kdo zvedení je váš strýček?“

„Ni… nikdo.“

„Tak jak jste se sem vůbec dostala?“ Walter ji přejel pohledem. „Ne, víte co, neodpovídejte mi na to. Chci si nechat aspoň nějaké iluze.“ Hodil před holku papír. „Co má být tohle?“

„To je… moje zpráva.“

„Vážně? Myslel jsem, že ji psalo stádo cvičených opic. Na každé stránce jsou aspoň dvě chyby, ato ani nemluvím opřeklepech. Učili vás na škole psát? Chodila jste vůbec na školu?“

„Chodila. Mám vysokou…“

Walter, který, pokud Felix věděl, měl jen základku, ato ještě sodřenýma ušima, pohrdavě zamával rukou. „Aha, tak vy máte vysokou, to je jiná. Vtom případě se omlouvám, že jsem zpochybnil váš pravopis. Evidentně se nějak změnily pravidla pro malá avelká písmena amně to uniklo.“

Felixovi to začalo být trochu nepříjemné. Navíc on sám měl problémy smalými avelkými písmeny (jsou angličani, nebo Angličani?) omě/mně či ji/jí ani nemluvně… tedy nemluvě.

„Waltře…,“ nadhodil, ale Walter ho buď neslyšel, nebo dělal, že ho neslyší.

„Ale budiž,“ řekl smířlivě Walter, „přehlédněme pravopis. Dá to námahu, ale přehlédněme ho. Podívejme se na obsah. Co se zněho dozvíme?“ Nahlédl do papírů. „Že vgalerii umřeli lidé. Aže to asi mělo nadpřirozenou příčinu.“ Walter pokýval hlavou– apak praštil papíry na stůl. Dívka uskočila jako králík. „To jste se svými kolegy zjistila? To je všechno? C’est ca?“

Dívka se nadechla. „Nic jiného tam nebylo. Vážně.“

„Ne? Vždyť tady ani není, kdy ta výstava začala!“

Dívka na něj nechápavě zírala.

„Lidé začali umírat teď,“ řekl Walter, jako když mluví kmalému dítěti. „Samozřejmě, dobrý vyšetřovatel by zjistil, jestli se tam nestalo něco podobného už dříve…“

„Nikdo tam dřív takhle neumřel,“ vyhrkla dívka.

Felix si přisedl blíž apromluvil dřív, než Walter rozjel svou filipiku. „Nemusel umřít. Jde oto, jestli se tam třeba už vminulosti nestalo něco divného,“ řekl mírně. „Často tyhle věci chvíli bublají, než vypuknou.“

„Jenže to nikdo neověřil,“ vztekal se Walter. „Stejně jako něco oautorovi, ani co to bylo za díla.“

„Byly to obrazy,“ řekla dívka sradostí, že zná odpověď.

Walter vyjádřil své utrpení úderem hlavy ostůl. „Prosím vás, vraťte se kvaření kávy, nebo co tady normálně děláte.“

„Já…“

„Zmizte už,“ řekl Walter, „zmizte asnažte se mi nějakou dobu nechodit na oči.“

Dívka popotáhla adala se na útěk. Walter sledoval, jak se za dívkou zavírají dveře, pak se obrátil na Felixe apovzdechl si. „Tady vidíš, sčím musím pracovat.“

„Možná jim to jen musíš vysvětlit.“

„Já jim to vysvětluji! Horem dolem! Skoro každý den jim vkládám do hlav zásadní informace! Dokonce jim vyprávím iosvých… onašich případech, aby si znich mohli vzít příklad.“

„Vážně?“

„Samozřejmě, trochu to cenzuruji, c’est vrai? Amá to nějaký výsledek? Nemá. Pokud se konečně něco naučí, tak pokazí něco jiného. To je ta nová generace. Neumí samostatně přemýšlet. Řeknu ti,“ otočil se kFelixovi, „pracovat smladými je hotové l’enfer.“

„Ale jinak dobrý, ne?“ Felix mávl rukou po kanceláři. „Někam jsi to dotáhl. Jsi teď šajba. Aco jsem slyšel, jde ti to.“

Walter se trochu uklidnil. „Ale jo, Alfa iBeta teď fungují jako promazané mašiny. Jenže je tolik malérů, že fakt potřebuju někoho, kdo by dělal takové ty oťukávačky terénu. Zjišťoval informace.“

„Na mě se nekoukej.“

Walter se na něj koukl. „Něco bych potřeboval.“

„Už jsem začal doufat, že sis mě pozval, abych tě obdivoval při pravidelném pérování zaměstnanců.“

„Já jsem… No nic.“ Posunul odhozený list kFelixovi. „Potřebuju, aby ses toho ujal.“

„Chci se ujistit, že víš,“ ujišťoval se Felix, „že nepatřím mezi tvé zaměstnance. Jsem… jak jsi to říkal… odborný poradce.“

„Ano. Proto potřebuju, abys tam šel aodborně si stím poradil. Tihle idioti by nebyli schopní najít ani vlastní zadek, ato ani kdyby měli na kalhotách vyšité ukazatele směru. Je to vgalerii, to by se ti mohlo líbit.“

„Proč?“

„Považoval jsem tě za oduševnělého člověka. Podobně jako jsem já.“

„Ano,“ uznal Felix. „Jsem asi tak stejně oduševnělý jako ty.“

„Navíc teď chodíš stou kurátorkou, jak se jen jmenuje? Střídková? Ta by ti mohla asistovat.“

„Kulturní návyky nejsou pohlavní choroby. Nepřenášejí se sexem,“ řekl Felix. „Tedy ne, že bych měl zatím šanci na přenos. Známe se jen chvilku. Kafe, pokec, procházky…,“ přestal, když viděl Walterův mrtvolný pohled.

„Takže,“ navázal Walter, „to bychom měli za sebou svěřování. Navíc si uvědom, že čím lepší pozici budu mít, tím víc ti budu moci pomoct stou tvou věcí, ano? Táákže…,“ řekl znova anahlédl do papíru. „Skicy stvrdým y. Výborně. Hlavně že je pokroková apíše tu Adélu Nowak bez přechylování. Jak má člověk poznat, že je to ženská?“

„Adéla není zrovna chlapské jméno.“

„Dneska člověk neví. Kdybys viděl, co tu mám za…,“ jen mávl rukou. „Táákže,“ řekl do třetice. „Galerie Pelé, znáš?“

„Pelé? Galerie se jmenuje po fotbalistovi? To tam vystavujou míče?“

„Co? To není podstatné,“ zamluvil to Walter. „Prostě Galerie Pelé. Kousek od Hradčanský. Taková malá vilka, zahrádka, kavárna, normální. Nebyly tam žádné problémy. Moment.“ Zvedl telefon. „Renátko? Co? Ne, je mi jedno, kdo to je. Kde je Renáta?… Ne, to je mi vlastně taky jedno. Co mi není jedno, je, že tady mám návštěvu anikdo sem nepřinesl vodu ani nenabídl kávu. Co tam vůbec děláte? Jak mám fungovat, když se na nikoho nemůžu spolehnout?“ Vypnul telefon. „Promiň, očem jsme to mluvili? Aha. Vila Pelé. Teď tam začíná docházet kvraždám. Ženská, učitelka, normální… tedy normální na učitelku,“ doplnil, když zachytil Felixův pochybovačný pohled, „uprostřed výstavy vytáhla své nůžky na manikúru ztakové té taštičky, co ji ženský nosí vkabelce, taštičku zase pečlivě zavřela, dala do kabelky, kabelku zacvakla, dala si ji přes rameno, všechno vklidu amíru… apak těmi nůžtičkami ubodala muže, co byl na výstavě se synem.“

„Znala ho?“

„Podle všeho ne. Dokonce ani nebyli ze stejného města.“

„To nic neznamená. Ptal se jí někdo, proč to udělala?“

„To by šlo špatně. Poté, co ho ubodala, si vrazila ty nůžky do krku azačala stříhat. Jsou malinký amají trochu zakulacené ostří, kvůli nehtům, takže si takhle obloučky dokázala prostříhat krk zhruba do poloviny, než ztratila vědomí aumřela.“

„To pořád ještě nemusí nic znamenat. To lidi dělají běžně. Mám pocit, že tohle zrovna teď provádí ta tvá sekretářka.“

„To není moje sekretářka. Tohle je zase nějaký praktikant. Jsme tady zamoření praktikanty.“

Do místnosti vstoupil důstojně oblečený mladík, který neobratně nesl džbán svodou advě skleničky. Postavil je před Waltera. „Budete chtít kávu?“

Walter vrhnul pohled na Felixe. Ten zavrtěl hlavou: „Ne, díky.“

„Vzhledem ktomu, jak dlouho vám trvalo přinést vodu, obávám se, že bychom se toho nemuseli dožít. Bude to všechno. Díky.“

Mladík zmizel aWalter pokračoval, jako by nikdy neexistoval. „Pak tam máme znásilnění. Chlápek omráčil ženu, znásilnil ji anásledně jí rozbil hlavu ostěnu.“

„To taky…“

„Byla to jeho žena. Proč by znásilňoval vlastní ženu? Akdyž už, proč by to dělal na veřejnosti? Mohl ji zabít klidně doma, jako to dělají ostatní slušní lidé.“

Walter se podíval zpátky do papírů.

„Tohle byly případy končící smrtí. Během měsíce tam bylo ještě dvoje napadení, několik útoků, probodnutí břicha berlou… nakonec to tam radši, na naši žádost, zavřeli. Něco tam probouzí agresi.“

„Umění má burcovat, to je pravda,“ usoudil Felix. „Ale uznávám, že tohle je už trochu moc. Pokud jsem pochopil ztoho, jak jsi péroval tu ubohou holku, není jasné, jestli to souvisí sezačátkem nové výstavy, je to tak?“

„Samozřejmě to jasné je. Zkontroloval jsem si to sám. Začalo to tak týden po otevření.“

„Co je zač ten malíř?“

„Martin Schiller. Mladý kluk. Začal docela nedávno.“

„To jméno je mi nějak povědomý.“

„Je to pseudonym. Ve skutečnosti se jmenuje Houželka.“

„Schiller zní líp.“

„C’est vrai,“ řekl Walter. „Moji lidé si ho proklepli. Abyl čistý. Což vzhledem kjejich schopnostem znamená, že nemá uprostřed pokoje nakreslený obří pentagram aze stropu mu nevisí podříznutá koťata. Mohl bych je poslat znovu, akdyž je takhle budu posílat několik měsíců, tak možná na něco přijdou…“

„Nebo můžeš poslat mě.“

„Nebo můžu poslat tebe. Stejně nemáš nic lepšího na práci.“

„Zachraňoval jsem svět,“ namítl Felix Jonáš. „Před temnými božstvy.“

„Vážně? Jak to dopadlo?“

„Umřel jsem,“ přiznal Felix.

„No vidíš,“ uzavřel to Walter, „teď to můžeš napravit. Aprosím tě,“ vstal anaznačil Felixovi, že je slyšení ukonce, „tentokrát se snaž neumřít.“

***

Ze skla na ni zírala bledá tvář srudýma očima. Sáhla po ní rukou, ale na poslední chvíli si uvědomila, co se patří, sáhla po madlu aotevřela dvířka mrazicího boxu. Bledou tvář vystřídaly na sebe naskládané jogurty. Jaké to měla koupit? Nikdy si nic nemusela psát, ale najednou jí všechny tyhle základní věci vypadávaly. Danone? Dělají se ještě vůbec? Znamená to slovo vlastně něco?

Kdo vůbec potřebuje tolik jogurtů? Když byla mladá, byl bílý jogurt apak takové ty, co byly taky bílé, ale na dně byla trochu marmelády, kterou bylo třeba pořádně rozmíchat, aby to vůbec mělo nějakou chuť. Apak byly ty, co nahoře měly takový sladký aspik sovocem ataky to bylo třeba rozmíchat. Nebo sníst nejdřív to sladký apak teprve ten bílý jogurt.

Zavřela dvířka. Obličej ve skle vypadal naštvaně. Byl to její obličej? Nepoznávala ho. Ale čí by byl?

Byl výrazný ahořel.

Ne. To hořely jogurty vmrazicím boxu.

Co měla ještě koupit? Housky? Určitě housky.

Muž vuličce před ní se chytl za srdce asvalil se na zem. Zdvořile ho překročila anadzdvihla vozík, aby mu nepřejela nohy.

Sáčky spopkornem vuličce za ní explodovaly avrhaly svůj obsah do uličky. Vypadalo to skoro slavnostně, jako silvestrovská oslava. Na chvíli se usmála, ale úsměv se rychle vsákl do žhnoucí tváře. Do tohohle Alberta už nikdy nepáchne. Je to vůbec Albert? Na chvíli se zarazila. Možná je vBille? Proto tu nemůže najít, co potřebuje, ani tu hořčici. Možná je vdokonce jen vnějakém to minimartu, ty jsou teď všude. To se pozná upokladny.

Košík měla prázdný… vlastně zcelého košíku zbyla jen kovová rukojeť.

Něco za sebou zaslechla.

„Promiňte,“ řekl hlas za ní, „můžu vám poradit? Hledáte něco?“

Nebyl to minimart, obsluha nebyla Vietnamka. Mluvila dokonce ičesky bez přízvuku, což se moc nevidí.

„Hledám prací prášek,“ řekla.

„Jakou značku?“ zeptala se dívka. Ne, zase tak mladá nebyla, už měla něco za sebou, to bylo poznat.

Děvka, napadlo ji asama nechápala, kde se vní to nepřátelství bere. Přece nevypadala jako děvka, to by nepracovala vsamoobsluze, aona přece je vsamoobsluze. Přišla koupit mouku atahle prodavačka splatinovým přelivem, špičatou bradou azubatým úsměvem jí pomůže.

„Danone,“ řekla. Dívka se na ni chvíli dívala, jako by byla úplně blbá, copak tady nevědí, kde co mají, dneska vezmou na práci každého atahle vypadala, že na nic jiného nemá, než aby stála vBille nebo vAlbertu nebo Kauflandu apodávala lidem věci, aani to nezvládne.

„Jistě,“ řekla nakonec dívka audělala krok kregálu. Voda pod nohama jí šplouchala, ale zdálo se, že to obsluha vůbec nevnímá. Zřejmě jsou tady na to zvyklí. Stejně jako na blikající světla atu spoustu aut, co stojí kolem prodejny.

„Tady to je,“ řekla prodavačka anapřáhla kní ruku.

„To jsem nechtěla,“ ohradila se.

„Ale ano,“ řekla prodavačka. „Říkala jste to. Má to nové balení, to vás možná plete.“

„Nové balení?“

Nevypadalo to jako… Co vlastně chtěla? Bylo to černé akovové.

„Ano, nové balení. Výhodné. Víc za stejnou cenu.“

To říkají vždycky aovšem. Je toho víc, to ano, ale je to menší. Nebo hnusnější. Nebo to nefunguje.

Ta věc se jí nelíbila.

„Nelíbí se mi to.“

Prodavačka na ni upřela pohled apak pokrčila rameny. „Dobrá.“ Ukázala na regál. „Prací prášky máme tady. Máme teď slevovou akci, která…“

Někdo okus dál začal křičet anepřestával.

Prodavačka se zamyslela. „Máte Billa kartu?“

„Billa kartu? Ne, mám jen zAlberta.“

„To je vpořádku, tu bereme také.“

„Jak to?“

„Propojujeme řetězce,“ řekla prodavačka. „Teď to patří pod jednoho majitele, tak teď kartičky fungují vobou sítích obchodů.“

Neochotně zalovila vkabelce avytáhla kartičku. Prodavačka kní přiblížila povědomý kovový předmět. Jako by ho někde už viděla… Samozřejmě ho už viděla, kartou přece platí každý den.

„Můžete vyťukat PIN?“

Znechuceně se dotkla předmětu ateprve vté chvíli ji napadlo, proč by měla zadávat PIN, když ještě nic nekupovala. Aže na předmětu nejsou tlačítka. Ale to už bylo pozdě.

***

Felix šel na místo, kde mu hrozila smrt. Takže to samozřejmě pojal jako rande.

„Myslím, že za tím nic není,“ vysvětloval Julii. „Předpokládám, že takhle na lidi působí moderní umění. Naposledy jsem se vgalerii snažil udusit katalogem.“

Julie zavrtěla hlavou. „Tohle je jen póza. Hraješ si na primitiva, protože je to cool. Vsadím se, že ses před Walterem tvářil, že jsi nikdy vžádné galerii nebyl.“

„Odmítám vypovídat bez přítomnosti svého advokáta,“ řekl Felix.

„Nakonec se ti to vždycky líbí, jenom musíš dělat divadlo, aby sis nezadal.“

„Musím si uchovat svou mužskou hrdost. Žena mě musí praštit palicí do hlavy aodtáhnout do vernisáže za vlasy.“

„To stím praštěním palicí do hlavy není špatný nápad. Anezapomeň, pozval jsi mě ty, takže nedělej Zagorku.“

„Protože doufám, že se objeví nějaká obluda auvidíš mě při práci.“

„Já doufám, že se žádná příšera neobjeví. Nemám ráda příšery. Ani na horory se nedokážu dívat.“

Tím Felixovi trochu rozbila program na víkend, ale nesl tu bolest mužně. Valerie zase nesnášela hongkongské filmy. Od hezkých holek člověk nemůže chtít všechno.

„Neboj. Se mnou se nemusíš ničeho bát. Já tě před všemi těmi zlými obrazy ochráním. Ostatně suměním si rozumím. Mám za sebou spoustu vybarvených omalovánek.“

Julie si povzdechla. „Chceš nějakou svodku oSchillerovi?“

„Prosím.“

„Předpokládám, že znáš Munche?“

Felix si přiložil ruce ktváři aotevřel pusu.

„Tohle sice vypadalo spíš jako Sám doma, ale jo, přesně ten. Ale nedělal jen Výkřik. Ijeho ostatní věci byly zajímavé. Sám osobě to nebyl příjemný člověk. Něco jako Josef Fritzl smalířským talentem. Potrpěl si na mladší modelky arád unich vyvolával pocit nepohodlí… Ane, ne tak, jak si myslíš. Budil je vnoci, nenechal je vyspat, aijeho obrazy působí dojmem, že jsou lidé nervní, vyděšení, že se děje něco, co není na obraze vidět.“

„Chápu.“ Za Sám doma měla Julie body kdobru.

„Umělci obnažují své nitro. To se říká. Jen je problém, že vpřípadě mnoha znich není zrovna oco stát. To, že umíš malovat, neznamená, že jsi milý člověk.“

„Takže chápu, že Schiller není žádné sluníčko.“

„To mi přijde spíš jako portrét sériového vraha než malíře.“

„Někdy mezi tím není moc velký rozdíl. Rozhodně to Martinu Schillerovi vychází.“

„Proč?“

„Co?“