Copyright © Kristýna Trpková, 2021, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1126-8

Román Stvůra je zcela fiktivní a jakákoli podobnost

se skutečnými osobami či událostmi je pouze náhodná.

pro Kamilu

PROLOG

12. ledna, neděle

V Holicích hustě a vytrvale sněžilo. Bylo to vůbec poprvé od příchodu nového roku. Sněhové vločky se pozvolna snášely z potemnělé oblohy a protkávaly ponurý nedělní večer. Ty, které se nezachytily v korunách stromů nebo na střechách okolních domů, lehce dosedly na zmrzlou zem a utvořily na ní nesouměrný bílý povlak připomínající závoj.

Sníh však nebyl to jediné, co se vznášelo vzduchem. Spolu s ním vítr zavál do města i cosi děsivého. Atmosféra blížící se noci působila skličujícím dojmem. V ulicích bylo prázdno, nikomu se nechtělo ven do mrazivého počasí. I ti nejzarytější milovníci tradiční zimy zůstávali schovaní doma, zachumlaní v měkkých hřejivých dekách, a pokud vyloženě nemuseli, neopouštěli svá vytápěná obydlí.

Totéž platilo i o Marku Johnovi. Za normálních okolností by neexistovala žádná síla, která by ho donutila vydat se dnes ven. Ale nezbývalo mu nic jiného – když člověk vlastní psa, je povinen jej venčit za jakýchkoli povětrnostních podmínek, husté chumelenice nevyjímaje. Navíc nikdy nevydržel poslouchat to otravné ukňučené zvíře příliš dlouho. Vysoký táhlý zvuk, který z něj vycházel, mu drásal uši, takže neochotně vstal z gauče, oblékl si teplý černý kabát, obul zimní boty, na ruce natáhl rukavice a neupravené mastné roští na hlavě schoval pod čepici. Aniž by se namáhal labradorovi připnout vodítko, opustil stěny svého dvoupokojového bytu a vypravil se do nevlídné vánice.

Ve chvílích, jako byla tato, litoval, že si náročného domácího mazlíčka vůbec pořizoval. Příště, až jeho osamělé srdce zahoří touhou po něčem chlupatém a přítulném, dá přednost zakrslému králíkovi.

Pes vyběhl do tmy a svého páníčka nechal daleko za sebou. Marek tu splašenou kouli chlupů následoval svižnou chůzí a snažil se dávat pozor, aby ji neztratil z dohledu. Labrador pobíhal v uličce mezi bytovkami, ode zdi ke zdi, kličkoval mezi popelnicemi a zaparkovanými auty zdejších nájemníků a průběžně močil na každý roh i kola vozů, kolem kterých při své zběsilé značkovací výpravě prosvištěl.

Se svým majitelem v závěsu pokračoval k hlavní silnici. Opustili bludiště tvořené řadami bytových domů a vydali se po chodníku směrem k parku.

Nikde ani živáčka.

„Time!“ zakřičel Marek v momentě, kdy před ním zvíře získalo náskok dobrých třicet metrů.

Kurva, zaklel v duchu. Měl jsem vzít to posraný vodítko, káral se a znovu zavolal vzdalujícího se psa: „Time! Ke mně! Ty hlavo skopová!“

Sníh mu bičoval tváře, které se díky nízké teplotě začaly barvit do ruda, oči mu proti jeho vůli slzely a z prudce vydechujících úst se mu kouřilo. Chladný vzduch ho pálil v plicích, a když se poněkolikáté pokusil přivolat neposlušného psa, ucítil bolest na hrudi.

„K noze, čokle mizerná!“

Byl pryč. Tim přeběhl přes silnici k lipové aleji, jež se táhla po obou stranách ulice, a za mostem, pod nímž protékal místní potok, ho Marek definitivně ztratil ze zorného pole. Zmateně pobíhal po okolí, rozhlížel se na všechny strany, střídavě volal na svého mazlíčka jménem a nejrůznějšími nadávkami, ale bezvýsledně.

Kurva.

Náhle za sebou uslyšel štěkot. Prudce se otočil a očima pátral mezi padajícími vločkami a světly pouličních lamp po tom zatraceném psisku. Nejistým krokem se vydal zpátky do míst, odkud původně přišel.

Ozvalo se další zaštěkání, tentokrát už o poznání blíž. Došel až k mostku, u něhož celá alej začínala. Už bylo jasné, z jakých míst zvuk přichází.

A mám tě! pomyslel si, hbitě přiskočil k vachrlatému zábradlí a shlédl dolů pod sebe, přímo do mělkého potoka.

Tim zuřivě hrabal tlapkami kolem sebe, byl mokrý a špinavý od bláta a Markovi okamžitě blesklo hlavou, kolik čisticího prostředku bude zapotřebí, aby ten svinčík, který to umazané tele po příchodu domů napáchá, dal do pořádku. Před očima se mu zatmělo. Oběhl zábradlí a řítil se po nepřehledném terénu dolů za zvířetem. Byl tak rozčilený, že si ani nestačil všimnout obřího igelitového pytle, se kterým zvíře zápasilo.

„Už tě mám, ty hajzle. Okamžitě pojď sem!“ zařval jako smyslů zbavený a natáhl ruku, aby psa uchopil za obojek. Tim se mu ovšem vytrhnul, překvapivou silou, která jeho vlastního majitele zaskočila, a dál ničil, trhal a svíral v zubech umělou modrou hmotu, jež se v důsledku toho na několika místech proděravěla. Obsah pytle se nevyhnutelně dral ven.

„Cos to, do prdele, zase našel?“ Marek přistoupil blíž k psovi. Cítil, jak se mu nohy boří do mělkého potůčku a do bot se mu valí voda. Ovšem mrazivý chlad, který mu pozvolna začínal atakovat končetiny, nevnímal. Jeho smysly otupily a okolní svět postupně přestával existovat: Ve zkalené, částečně zamrzající vodě přímo pod mostem, mezi chomáči vzrostlé trávy a nánosy bahna, konečně zaregistroval veliký, na první pohled obyčejný pytel na odpadky. Když se však na něj podíval zblízka, zjistil, že bahno není ani zdaleka to jediné, co na jeho povrchu ulpívá.

Z kapsy u kalhot vyštrachal mobil, zapnul funkci svítilny a přístroj namířil na objekt před sebou. V místech, která nevydržela nápor psích tesáků a kde se slabá hmota začala protrhávat, byly patrné rudé šmouhy.

Krev.

Ztěžka polkl. Opatrně udělal další krok vpřed. Nespouštěl přitom oči ze psa, který se ze všech sil pokoušel pytel přimět, aby se uvolnil a posunul jeho směrem. Jeden konec svíral v hubě a zoufale jej táhl zpod mostu, zatímco druhý konec, už značně zeslabený, nápor okolních vlivů nevydržel a odevzdaně propustil tajemství, které se v jeho útrobách doposud ukrývalo.

Z největší díry se vyvalila útlá promodralá paže, zvolna poklesla vedle pytle a konečky prstů se zlehka dotkla ledové vody.

Chvíli trvalo, než Markovi došlo, na co vlastně kouká. Jakmile se mu smysly zase zostřily a on si uvědomil, čeho se stal svědkem, obrátil se k tělu zády a zbrklými nekoordinovanými pohyby se drápal pryč z potoka, nahoru, co nejdál od té hluboké temné díry. Zpátky do světa živých. Nohy mu na mokré trávě neustále podkluzovaly. Upadl na kolena a za pomoci rukou se na všech čtyřech konečně vyškrábal na ulici.

Ve snaze popadnout dech se celý zmáčený a uřícený zapřel o zábradlí nad potokem. Pak sklonil hlavu a instinktivně se vyzvracel.

Netrvalo dlouho a oblast kolem potoka obsadila policie. Na místo činu se sjeli kriminalisté a technici, obklíčili jej svými vozy a široké okolí zajistili policejní páskou. Byl téměř nadlidský úkol udržet v dostatečné vzdálenosti dotěrné novináře, kteří se podél daného úseku vyrojili bezprostředně po příjezdu soudního lékaře. I přes nepříznivé počasí a jasně vyznačený zákaz vstupu se hromadili kolem služebních aut nebo se pokoušeli probojovat k bílému plátěnému stanu, a když už se zdálo, že jich nemůže být víc, přibyli další. Jeden druhého vytrvale překřikovali a mávali kamerou či mikrofony před obličejem každému příslušníkovi policie, který se od nalezeného těla pokusil vzdálit a projít kolem nich.

Jakmile na místo činu dorazil vedoucí pardubické kriminálky Jiří Šedaj, strhla se přímo hysterie. Všichni přítomní novináři se přetahovali o pozornost toho vysokého, mohutného muže, v zoufalé snaze ukořistit co nejpikantnější detaily z právě začínajícího vyšetřování. On však se vztyčenou hlavou kráčel dál, neochvějně se prodíral mezi nimi, přičemž jejich zvědavé dotazy po celou dobu úspěšně ignoroval a pevným, svižným krokem si razil cestu k nalezené oběti.

„Co tu máme, Oskare?“ oslovil přítomného znalce, když se konečně probojoval až k němu.

Oskar Haken, soudní lékař, oblečený v ochranném obleku, klečel v mělkém potoce vedle rozstřiženého modrého pytle na odpadky, uvnitř kterého se ukrývalo promrzlé zkrvavené tělo. Jeden z techniků přivolaných na místo činu stál nad ním a fotoaparátem pečlivě dokumentoval děsivé detaily.

Ani zkušený komisař, jakým Jiří Šedaj po dvaatřiceti letech strávených u policie bezpochyby byl, nedokázal silou vůle ukočírovat dojmy z otřesného nálezu. Hned první pohled ho přiměl odvrátit zrak.

„Taky tě zdravím. Pěkně v klidu. Dej si načas,“ okomentoval Haken jeho počínání. „Nebyl bys zdaleka první, kdo se mi tu dneska složil.“

Šedaj se zhluboka nadechl, nabral do plic co největší množství ledového vzduchu a upřel zrak zpátky na tu hrůzu. „Co pro mě máš?“

„Tělo mladé ženy, odhadem kolem dvaceti let. Mnoho řezných ran v oblasti trupu, přesný počet teď nejsem schopen určit. Prakticky otevřený hrudní koš, vyjmuty a poškozeny některé orgány. Provedení amatérské, zcela jistě se jedná o práci člověka bez lékařského vzdělání.“

„Víme, o koho jde?“

„Součástí balení byl sice i školní batoh,“ poznamenal Haken ironicky, „ale bez průkazu totožnosti. Technici objevili pouze klíče s přívěskem ve tvaru písmene A a nějaké učebnice. Nepodepsané, bohužel.“

„Jak dlouho tu leží?“

„Tipuju tak od pátka. Celý víkend bylo pod nulou, mrazivé počasí zpomalilo rozklad těla, takže víc ti řeknu po pitvě.“

„Výborně. To je tenhle týden už druhá.“

„Přemýšlíš, jestli je to náhoda?“

„Necelých pět kiláků od sebe? Ne. Řekl bych, že ten hajzl se evidentně činil víc, než jsme se domnívali. Kde je ten, co ji našel?“

„Vzadu u stanu, přivázanej ke stromu.“ Šedaj mu věnoval nechápavý pohled.

„Tělo nalezl pes. Pokud se zajímáš o jeho majitele, tak ten sedí nejspíš v sanitce. Je v šoku. Ty zvratky, kolem kterých jsi prošel, patří jemu.“

„OK. Promluvím s ním.“

„Linhartová už je na cestě?“

„Ne. Linhartovou nechám pro jednou vyspat.“

„Nemyslíš, že by u toho chtěla být? Medard je přece její případ.“

„Pár hodin to počká,“ odvětil vrchní komisař. „Zítra ráno nastoupí ten novej a pustěj se do toho společně. Pachatele koneckonců máme.“

„Radši nepředbíhej. S jistotou ti to řeknu až po pitvě.“

„Dobře. Dej si záležet.“

ČÁST 1.

DÍVKA S PIHAMI
 JAKO HVĚZDY

1.

13. ledna, pondělí

Ráno komisařky Laury Linhartové nezačalo zrovna nejlépe. Po dlouhé noci se probudila celá rozlámaná a nevyspalá. Těch pár hodin, kdy se jí podařilo usnout neklidným přerušovaným spánkem, ji pronásledovaly zlé sny.

Noční můry o ubodané dívce.

Případ, na kterém od minulého týdne usilovně pracovala, jí dával pořádně zabrat. Mohla se snažit sebevíc, a stejně jej nedokázala dostat z hlavy.

Posadila se na posteli a pohlédla na tmavovlasého muže ležícího vedle ní. Byl pohledný, nahé tělo měl samý sval, což jí imponovalo, stejně jako ostře řezané rysy a husté pěstěné vousy. Pozorovala ho, jak spokojeně oddychuje mezi jejími peřinami s béžovým pastelovým povlečením, a marně se pokoušela vybavit si jeho křestní jméno.

Odjakživa jí činilo potíže odpoutat pozornost od spletitých zločinů a komplikovaných vyšetřování, kterými se dennodenně zabývala. Za ta léta měla vyzkoušeno, že sex na jednu noc byl to jediné, co jí dokázalo pomoci přijít na jiné myšlenky. Ložnice se pro ni stala místem, kde se mohla uvolnit a vypnout, odpoutat se od záludného zla, které číhalo venku, za zdmi jejího třípokojového bytu, a z toho důvodu se pro takové řešení rozhodla i včera. Účel světí prostředky.

Avšak tentokrát její ověřená relaxační metoda selhala. Sex jako takový nebyl špatný, ovšem čas, na který se jí podařilo odvrátit pozornost od případu zavražděné dívky, byl zanedbatelný. Tentokrát se kýžený efekt nedostavil a ona teď tiše seděla a hloubala, jak svého hosta probudit a co nejrychleji ho vypakovat.

Když na nic rozumného nepřišla ani po dalších pěti minutách, vylezla zpod peřin a přesunula se do koupelny, aby ze sebe smyla pozůstatky předchozí noci. Zavřela se do sprchového koutu a pustila na sebe proud vody tak horký, jak její tělo dokázalo snést.

Zavřela oči a představovala si, že tekoucí voda odplavuje všechno to násilí, které jí zamořovalo hlavu, pryč, daleko od ní.

Vylezla ze sprchy a osušila se. Ohnula se do předklonu, aby hnědé vlnité vlasy po ramena omotala ručníkem. Vytvořila si na hlavě ledabyle vyhlížející turban a dlaní utřela zamlžené koupelnové zrcadlo.

Z odrazu na ni hleděla krásná žena s hladkou a symetrickou tváří. Se zaujetím se pozorovala a hodnotila drobné nedokonalosti – nachové kruhy kolem hnědých očí, suchou kůžičku na nose, začínající vrásky nad plnými, svůdnými rty – a přitom si uvědomila, že i když na sobě neshledala žádné výraznější nedostatky, které by nespravila trocha make-upu, vypadá na víc než svých jednatřicet let.

Štíhlé tělo zahalila do fialového županu a po dokončení ranní hygieny se vrátila zpět do ložnice. K její úlevě už byl fešácký návštěvník vzhůru a napůl oblečený.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji, když vešla do pokoje.

„Ahoj.“

„Omlouvám se, ale musím do práce,“ řekl a provinile rozhodil rukama.

„V pohodě,“ odvětila. „Cestu ven najdeš, viď?“

Fešák na ni rozpačitě pohlédl a zapnul si pásek u kalhot.

„Jo. Jasně.“

„Fajn.“ Ze skříně vytáhla bílou košili s límečkem, tenký černý svetr, úzké rifle a vrátila se zpátky do koupelny, aby se mohla převléknout a vyfoukat mokré vlasy.

Když skončila, muž už v bytě nebyl. Neslyšně jej opustil. Byla mu vděčná, že jejich jednorázovou známost pochopil správně a nepokoušel se jí vnucovat do přízně, jako někteří jeho předchůdci.

Aniž by si uvařila kávu, nebo alespoň něco malého zakousla, hodila přes sebe tmavě zelený kabát, obula černé kozačky do půlky lýtek a spěšně vyrazila ze svého bytu na Dubině, aby se do práce dostavila ještě před nástupem nového kolegy.

Nasedla do tmavě šedé Škody Octavie, která na ni čekala u chodníku před domem, nastartovala, a netušíc, co ji za pár hodin čeká, vyjela se služebním vozem vstříc novému pracovnímu dni.

Do ulice Na Spravedlnosti, kde se nachází Krajské policejní ředitelství, sídlo pardubické kriminálky, dorazila o deset minut později. Žlutá, čtyřpatrová budova ji jako každé ráno vítala s otevřenou náručí. Sebejistým krokem vstoupila dovnitř a nechala se výtahem vyvézt na odbor obecné kriminality, konkrétně na oddělení násilné trestné činnosti, jehož součástí se stala před čtyřmi lety.

Když vstoupila do nově přestavěné open space kanceláře, ihned pochopila, že se něco stalo. Kolegové měli plné ruce práce. Jakmile zaznamenali její příchod, vrhli na ni tázavý pohled a podivně ztichli. Automaticky tedy zamířila na druhý konec prostorné místnosti, rovnou do pracovny svého nadřízeného, Jiřího Šedaje.

Vrchní komisař měl na sobě modrou košili s kravatou a černé kalhoty. Jak se zdálo, už na ni čekal. Nejistě si prohrábl krátké stříbrné vlasy a ona z jeho vrásčité tváře okamžitě poznala, že se v době její nepřítomnosti něco přihodilo. „Ahoj, Lauro. Jsi tu dřív, výborně.“

„Co se stalo?“ zeptala se zpříma.

Šedaj ze sebe vydal tlumený povzdech. „Asi bude lepší, když se posadíš,“ ukázal rukou na židli naproti svému stolu. Vylíčil jí události předchozího večera. Laura po celou dobu ani nedutala, soustředěně ho poslouchala a snažila se vrýt si do paměti každičké slovo, které řekl. Souběžně s tím jí předal veškerý materiál k novému případu a následně ji odkázal na Oskara Hakena, který by měl co nevidět dokončit soudní pitvu.

„Do háje,“ poznamenala a nemohla odtrhnout zrak od hrůzných fotografií z místa činu.

„Jo,“ přitakal Šedaj. „Doufám, že se to co nejrychleji objasní.“

„Hm,“ zamručela a dál věnovala veškerou svou pozornost nafoceným snímkům.

„Co nevidět dorazí ten novej. Vyšetřování povedete společně. Ujmi se ho a zasvěť ho do chodu oddělení.“

„Jasný, spolehni se,“ přitakala, zvedla se ze židle a chystala se opustit šéfovu kancelář.

Šedaj ji však mezi dveřmi zastavil. „A prosím tě, buď tak hodná a jdi se ještě předtím najíst. V kuchyňce jsou croissanty a kafe.“

Laura k němu vzhlédla, beze slova přikývla a zavřela za sebou dveře. Se všemi dokumenty v ruce se pomalu šourala do kuchyňky. Ze skříňky si vyndala hrnek a z konvice do něj nalila horký černý nápoj. Přesunula se s ním ke stolu a dál přitom zírala do složky s papíry. Sáhla po jednom z croissantů, které ležely na kulatém tácu přímo před ní. Automaticky z něj ukusovala, přičemž každé sousto žvýkala nekonečně dlouhou dobu, aniž by chuť čerstvého pečiva vnímala. Poté své unavené tělo nadopovala šálkem kofeinu, který jí konečně pomohl se trochu probrat.

Ze studování policejního materiálu ji vyrušilo zaklepání na dveře. Zvedla hlavu a ve dveřích uviděla svého šéfa. S pusou od ucha k uchu vstoupil do kuchyňky. Nebyl však sám. Spolu s ním do místnosti vešel i povědomý obličej.

„Vedu ti našeho nováčka. Adam Beneš, tvůj nový parťák,“ představil Šedaj světlovlasého, dobře stavěného pětatřicátníka, kolegu, který k nim přestoupil až z Brna.

Laura by však jeho líbivou tvář na první pohled poznala i bez předchozího představování. Od chvíle, kdy se viděli naposled, se vůbec nezměnil. Dokonce i jeho styl oblékání byl pořád stejný – obyčejné bílé tričko s krátkým rukávem, seprané džíny stažené černým koženým páskem a na nohách kecky, které se pro zimní roční období vůbec nehodily.

Další zkoumavý pohled stačil k tomu, aby s jistotou věděla, že i on si ji během prvních pár vteřin zařadil.

Jeden druhého mlčky pozorovali a zkoumali změny, které na nich napáchaly uplynulé roky, během nichž nebyli v kontaktu, až k němu nakonec Laura natáhla paži na uvítanou.

„Laura Linhartová,“ představila se a připadala si přitom trapně. Proč se, proboha, seznamuje s člověkem, se kterým prožila podstatnou část svého studentského života?

„Ahoj,“ pozdravil a stiskl jí ruku.

Rozpaky, které nástup Adama Beneše provázely, nemohly vrchnímu komisaři uniknout. „Vy se znáte?“ zeptal se.

„Ano,“ přitakal Beneš. „Chodili jsme spolu.“

Šedaj vykulil oči, udiveně pohlédl na Linhartovou, a aniž by cokoli řekl, bylo jasné, že se co nevidět bude dožadovat detailního vysvětlení.

„Na střední,“ odvětila Laura a snažila se o odlehčený tón.

„Chodili jsme spolu na střední.“

„Aha. A já už si myslel…“

„V pohodě, Jirko. Můžeš jít, my to zvládneme,“ věnovala Adamovi nejistý pohled. Ten se naštěstí rozhodl rozpačitou situaci nijak nekomentovat.

„Dobře. Tak se pusťte do práce a průběžně se mi hlaste,“ pravil s potutelným úsměvem a spěšně místnost opustil.

Kriminalisté osaměli. Chvíli na sebe koukali. Laura proti své vůli nedokázala odtrhnout zrak od jeho modrých očí a Adam, kterému to zjevně došlo, se na ni opatrně pousmál.

„Nabídni si,“ řekla, aby přerušila trapné ticho, a ukázala na stůl s jídlem.

„Bomba!“ zajásal Beneš při pohledu na plný tác pečiva.

„Croissanty! Ty jsem neměl, ani nepamatuju.“

Laura, stále ještě trochu šokovaná, jen pokývala hlavou.

„Klidně si vezmi a pojď se mnou. Ukážu ti naši kancelář.“ Adam si vzal rovnou dva kousky, do každé ruky jeden, a poslušně následoval svou staronovou kolegyni. Pohybovala se sebejistou, svižnou chůzí, takže musel přidat do kroku, aby jí stačil. Přitom se s nefalšovaným zájmem rozhlížel kolem sebe, po open space kanceláři plné nových kolegů, a zjevně fascinován jejím moderním vzhledem téměř zapomněl na jídlo.

Laura ho dovedla do pracovny, jež se nacházela na opačném konci oddělení než sídlo jejich nadřízeného Šedaje, a zavřela za nimi prosklené dveře se žaluziemi. „Posaď se.“

Jejich společná kancelář nebyla příliš prostorná, ale velikostně bohatě stačila na dva bytelné kancelářské stoly. Ty byly přiražené naproti sobě a oba disponovaly počítačem a klávesnicí. Ke každému z nich pak náležela černá točitá židle. Zatímco Lauřino pracovní místo bylo zaházené nekonečným množstvím poznámek a nejrůznějších dokumentů, to jeho bylo vyklizené, čisté jako slovo boží, a přímo vybízelo svého nového majitele, aby se k němu usadil a jako správný, důsledný kriminalista jej zaneřádil dalšími materiály.

Beneš se rozvalil na kancelářskou židli, několikrát se s ní zatočil kolem dokola a poté na pracovní desku položil jeden croissant. Prozatím, než se zaběhne a zabydlí, si tu odloží alespoň snídani.

Z jeho skoro až dětinského počínání ho zpátky do reality přivedl Lauřin přísný výraz a povytažené obočí. „Skončils? Nebo máš předplacenou ještě jednu jízdu na kolotoči?“

„Pardon. Nevěděl jsem, že je to tu zakázaný.“

„To není, ale věř mi, že máme lepší věci na práci než provoz poutě.“

Beneš zvedl obě ruce do vzduchu na znamení, že se vzdává.

„OK. Tak povídej, zasvěť mě,“ pobídl ji, vložil si zbytek prvního croissantu do úst a s nacpanou pusou celou od drobečků se nahnul ke kolegyni.

„Uvedu tě do obrazu,“ začala Laura, vytáhla složku a část dokumentů mu podala. „Minulý týden v úterý 7. ledna bylo v Holicích nalezeno tělo jednadvacetileté Lucie Tomáškové. Pohřešovaná byla od neděle. O dva dny později ohlásil náhodný kolemjdoucí poblíž polí, v místech, kudy protéká Ředický potok, nález mrtvoly. Krátce nato jsme potvrdili, že se skutečně jedná o to mladé děvče. Oběť utrpěla četná poranění v oblasti hlavy a trupu, šlo převážně o bodné rány. Pachatel překvapivě nezasáhl žádný z životně důležitých orgánů, řezy v obličeji byly povrchového charakteru. Fatální byla jejich četnost, pitva prokázala rozsáhlé poškození tkání. Mrtvá vykrvácela. Když jsme ji našli, byla už dva dny po smrti. Nařízená soudní pitva prokázala cizí zavinění…“

Než Laura stihla větu dokončit, přerušil ji Benešův neomalený smích: „Cizí zavinění? Jak překvapivé zjištění…“ pronesl ironicky při pohledu na zdevastované tělo a od pusy mu přitom odlétlo několik drobků spojených se slinami, které velkolepě přistály nejen na dřevěném stolu, ale i na několika fotografiích.

Adam Beneš v celé své kráse, blesklo Lauře hlavou. Pořád stejně neomalený osel. Rozhodla se ponechat jeho sarkasmus bez komentáře a směle pokračovala dál ve výkladu. „Jako příčina smrti byla určena velká krevní ztráta. Mrtvá byla navíc znásilněná, byl zajištěn vzorek spermatu. Vrah s obětí po smrti nemanipuloval, k činu došlo v místě nálezu. Stalo se to večer, byla tma, ale i tak se nám podařilo najít svědka, který našeho muže viděl pohybovat se po okolí v době, kdy k vraždě mělo dojít.“

„Chápu teda dobře, že víme, o koho se jedná?“

„Jo. Obviněný sedí v cele předběžného zadržení. Ani se nenamáhal dlouho zapírat. Jakmile mu došlo, že disponujeme pachatelovou DNA, kápnul božskou. Přiznal se a spolupracuje.“

„Aha. Má to nějaký háček?“ odtušil Beneš.

„Samozřejmě,“ sáhla do šuplíku pro gumičku, aby si z rozpuštěných vlasů udělala krátký culík. „Respektive… Případ Tomáškové je v kupě, máme vše, co potřebujeme…“

„Sluší ti to,“ přerušil ji znovu, aby jí pochválil účes.

Lauru svou poznámkou mírně zaskočil. Chvilku na něj tupě zírala a nakonec se zmohla jen na chabé: „Aha. Dobře. Abychom se vrátili k vyšetřování… Jde o to, že včera byla nalezena další mrtvola.“ Vytáhla několik fotografií z druhé složky, kterou jí ráno obdaroval její nadřízený.

Adam Beneš si je se zaujetím prohlížel a zdálo se, že smích ho přešel. Při pohledu na zkrvavené rozřezané vnitřnosti, jež byly vhozeny do modrého plastikového pytle spolu s ženským tělem, odložil zbytek croissantu stranou. „Kurva.“

„Jo.“

„Bylas u toho?“

„Ne. Včera večer jsem měla volno…“

„Kdo ji našel?“

„Nějaký pejskař. Sesypal se. Vnímáš? Můžu pokračovat?“ zeptala se ho opatrně.

„Jasný,“ ujistil ji Adam a zhluboka se nadechl.

„Momentálně čekáme na výsledky pitvy, podle předběžného ohledání však obě vraždy vypadají hodně podobně. Na první pohled mají hned několik shodných rysů – oběti jsou mladé dívky okolo dvaceti, velké množství řezných ran, krátké časové rozmezí mezi vraždami. Druhou dívku navíc našli jen necelých pět kilometrů od místa nálezu té první – taky v potoce protékajícím Holicemi. Svědci zatím žádní, nicméně předpokládáme, že pachatel může být stejný. Obviněný je třiadvacetiletý Medard Markovics, zadrželi jsme ho v pátek 10. ledna, v podvečer, což je prozatím i přibližný odhad úmrtí u druhé oběti. Klidně mohl stihnout ještě jednu vraždu, než se nám ho podařilo sebrat.“

Z druhé strany stolu se znovu ozval Benešův přidušený smích. „To je jasný, že to byl on!“

„Pravděpodobně, ale než dostaneme do ruky pitevní zprávu, jsem pro, abychom nedělali předčasné závěry.“

Adam se však stále pobaveně culil. „Medard? Zatracenej podivín, co se vyžívá v mordování mladejch holek. Už to jméno je usvědčující.“

Laura zamyšleně našpulila pusu. „Co se ti nezdá?“

„Odkud pochází? Je to Rumun, nebo co?“

„Ne. Medard je české jméno.“

„Co?“ pohlédl na kolegyni nedůvěřivě. „V životě jsem ho neslyšel.“

„Má svátek v červnu. Osmého, tuším. Copak neznáš pranostiku – Medardova kápě, čtyřicet dní kape?“ Když viděla Benešův pochybovačný výraz, vzala ze svého stolu kalendář a postavila ho před něj. „Tumáš. Klidně se podívej.“

Adam ho odsunul stranou.

„V pohodě, věřím ti. Pokračuj.“

„Takže… Kde jsme to skončili? Tady, už to mám. Medard byl zadržen v pátek, ještě týž den se k vraždě Lucie přiznal.

S první obětí ho spojovala společná brigáda v místní pizzerii Havaj. Oba pracovali jako pomocná síla v kuchyni.“

„A motiv? Flákala to a ten nebožák za ni musel mejt nádobí?“

„Budeš se divit, ale je to daleko prostší – zamiloval se. Vyznal jí lásku, ona se mu vysmála, a ještě se s tím pochlubila všem svým známým, včetně personálu v pizzerii.“

„Tak to chápu,“ podotkl a ani tentokrát nešetřil ironií v hlase. „U druhé oběti to bude pravděpodobně ten samý scénář.“

„Dívku ze včera se nám ještě nepodařilo identifikovat, tudíž nemáme šanci prověřit, jestli mezi ní a Medardem existuje nějaká spojitost. Veronika, naše kolegyně, už stihla projít seznam pohřešovaných dívek za poslední týden. Žádná shoda. Zatím se po ní nikdo neshání, takže trpělivě vyčkáváme, jestli se neobjeví nové hlášení.“

„Po takový holce se nikdo hned tak shánět nebude. Mládež má v dnešní době až příliš velkou volnost. Může trvat několik dní, než se někdo ozve.“

„Uvidíme. Mezitím půjdeme konfrontovat Medarda. Zvedej se,“ pobídla ho, posbírala ze stolu dokumenty k novému případu, naskládala je zpátky do složky, a než se Adam stačil rozkoukat, vyrazila ven z kanceláře.

Vyběhl za ní. „Takže ten frajer zatím netuší, že jste našli i tu druhou?“

„To ne. Už ho vyslýchali ráno před mým příjezdem. Ale tvářil se, že další nalezené tělo je pro něj naprostá novinka. Prý vypadal jako svatost sama. Vinu kategoricky odmítá.“

Prošli celým oddělením a vstoupili do chodby s výslechovými místnostmi.

„Vypadalas překvapeně, když mě šéf ráno přivedl do tý kuchyňky.“

Lauře nebylo nijak příjemné, že se Adam k jejich rannímu setkání znovu vrací, ovšem nemínila to dát ani v nejmenším najevo. „Jo. Nečekala jsem tu zrovna tebe. Ty jsi snad věděl, že tu dělám?“

„No, ne. Vlastně ne, máš pravdu,“ přikývl. „Takže… jakej je plán?“ zeptal se a snažil se držet krok.

„Vlítneme na něj, předhodíme mu fotky z místa činu, trochu ho zdeptáme. Mě si pamatuje od posledně a přišlo mi, že mi věří. Přinejmenším má respekt. Ty na něj zkus být hodný, vysvětli mu, že se mu uleví a že si přiznáním pomůže. Pokud vím, pochází ze špatných poměrů, otec mlátil matku i jeho. Neměl to lehký.“

„Chudák. Není divu, že z něj vyrostlo tohle,“ konstatoval suše Beneš.

„Nikdo by neměl řešit svoje nefunkční rodinné zázemí zabíjením lidí, kteří s jeho minulostí nemají nic společného. Připraven?“

„Jo. Asi jo. Můžeme,“ ujistil ji.

„OK.“ Vzala za kliku a oba sebejistě vešli do výslechové místnosti.

2.

Místnost určená k vyslýchání podezřelých z trestných činů vypadala stejně jako všude jinde. Malý prostor bez oken, pouze s umělým osvětlením, čítající jen pár metrů čtverečních. Kovový stůl v pokročilém stadiu rozkladu, zespod oblepený žvýkačkami, a tři židle, z nichž jedna byla určena pro zadržené, a zbylé dvě naproti ní využívali kriminalisté vedoucí výslech. Polopropustné zrcadlo na stěně po jejich levici.

Linhartová s Benešem napochodovali dovnitř a posadili se. Laura položila doprostřed stolu diktafon, aby výslech zdokumentovala a zaznamenala tak nenahraditelnou zvukovou stopu.

„Je pondělí 13. ledna 2017, devět hodin a deset minut. Zahájen výslech Medarda Markovicse. Přítomni jsou kriminální komisařka Laura Linhartová a kriminální komisař Adam Beneš.“

Podezřelý seděl schoulený na židli naproti nim, oči sklopené do země a ruce omotané kolem hubeného těla. Vypadal jinak, než si ho Adam představoval. Automaticky předpokládal, aniž by věděl proč, že jde o mohutného zarostlého chlapíka, obrovskou hroudu tělesné hmoty s širokými rameny a hlubokým hlasem připomínajícím hřmění. Realita ovšem byla na hony vzdálená jeho fantaziím. Medard byl ve skutečnosti jen mladičké vyhublé ucho s vyholenou hlavou, kostnatýma rukama a vpadlou tváří. Beneš nechápal, že takové tintítko dokázalo přepadnout, znásilnit a následně ubodat bezbranné děvče. Okamžitě tu zvrácenou úvahu, jež se mu bez varování vkradla do hlavy, zahnal.

„Medarde,“ oslovila ho Laura vlídně, „pamatujete si na mě?

Hovořili jsme spolu před pár dny.“

Medard opatrně přikývl, aniž by navázal oční kontakt.

„Včera večer moji kolegové nalezli další mrtvou. Můžete nám k tomu něco povědět?“

„Já to neudělal,“ zašeptal.

„Neexistuje vůbec nic, co byste nám o tom děvčeti řekl?“ Medard letargicky zavrtěl vyholenou lebkou.

Laura vytáhla ze složky tři fotografie zohaveného těla a jednu po druhé vyskládala na stůl před podezřelého. „Pozorně se podívejte,“ pobídla ho.

Medard pozvolna obrátil zrak k fotkám. Otupěle na ně zíral, aniž by z něj vyšlo jediné slovo.

„Poznáváte ji?“ zeptal se Adam. Ticho.

„Medarde?“

Teprve nyní Medard pozvedl hlavu od stolu a zoufale pohlédl na Lauru. „Já to nebyl,“ téměř neslyšně zapípal tenoučkým hláskem.

„V páteční podvečer vás zatkla policie,“ připomněl mu Beneš. „Kde jste byl předtím?“

Ticho.

„Medarde,“ oslovila ho opět Linhartová, tentokrát důrazněji, „kde jste trávil čas před svým zatčením? Kolegové vás zastihli při příchodu domů. Odkud jste se vracel?“

„Byl jsem… venku.“

„Můžete být konkrétní?“ požádala ho.

„Neudělal jsem to. Vážně… Musíte mi věřit…“ řekl a hlas se mu zlomil.

Iniciativu převzal Beneš. „Poslyšte, pokud máte na srdci něco, co byste nám chtěl sdělit, udělejte to teď. Je to ve vašem vlastním zájmu. Přiznání a spolupráce s policií vám u soudu můžou hodně pomoct.“

Medard vypadal, že komisaře vůbec nevnímá. Očima visel na Linhartové, hypnotizoval ji svým skelným výrazem a znovu šeptem zopakoval: „Já to nebyl.“

„Medarde, vidíte ty fotky?“ pokračoval Beneš. „Tu dívku někdo hledá a modlí se, aby se v pořádku vrátila domů.“

Žádná reakce.

„Má lidi, kterým na ní záleží,“ pokračoval, „a ti se zoufale potřebují dozvědět pravdu o tom, co se stalo jejich dceři, sestře nebo kamarádce.“

„Prosím,“ řekl Medard, „já nevím, já opravdu nevím. Lucku jo… Lucku jsem… ale tuhle… tu ne.“ Oči se mu zalily slzami, které se mu nezadržitelně začaly koulet po tvářích.

Laura se k němu naklonila. „Medarde…“

„Přestaň na nás hrát to svoje divadýlko,“ vložil se do toho nečekaně Beneš.

Laura se k němu vyděšeně otočila. Co to má, sakra, znamenat?

„Vypadáme snad jako idioti, co si nedokážou dát dvě a dvě dohromady?“ Tón Adamova hlasu zněl výhružně. Rozčileně položil před zadrženého další fotku rozřezaného trupu. „Varuju tě. Koukej kápnout božskou.“

Laura se pokusila příval kolegových ostrých slov zastavit dřív, než ještě přitvrdí, a znovu se chopila kormidla: „Medarde, pravda je taková, že ve vaší situaci už je přiznání k další vraždě prašť jako uhoď. A my opravdu potřebujeme tu dívku identifikovat a co nejdříve zkontaktovat její rodinu.“

Medard jí věnoval prosebný pohled. „Přísahám. Já přísahám, že s tím nemám nic společnýho. Už jsem to řekl i těm před váma. Musíte mi věřit.“

Medard vypadal, že se každou chvíli zhroutí, což Adama ještě víc popudilo. „Tak podívej se, ty malej hajzlíku,“ vstal, přiskočil k podezřelému a pevně mu sevřel rameno. „Dvě takový vraždy během jedinýho tejdne, dvě rozsekaný holky ani ne pět kiláků od sebe, a ty mi tady budeš tvrdit, že s tím nemáš nic společnýho?!“ Adam se rozohnil tak, že ho muselo být slyšet až na chodbě. „Zeptám se tě naposledy a ty si koukej pořádně rozmyslet, co mi odpovíš…“

„To by stačilo,“ vložila se mezi ně Linhartová. „Dost. Devět hodin a dvacet minut, výslech Medarda Markovicse přerušen, kriminální komisaři Linhartová a Beneš opouštějí výslechovou místnost,“ procedila nekompromisně skrze zaťaté zuby, jedním rychlým pohybem ruky shrnula ze stolu snímky z místa činu i s diktafonem a posunkem hlavy naznačila kolegovi, aby vypadl.

Vyšli na chodbu. Laura za nimi prudce zabouchla dveře. Ocitli se spolu úplně sami a tentokrát to byla ona, kdo nedokázal udržet emoce na uzdě.

„Co to mělo znamenat?!“ vyštěkla a sjela Beneše přísným pohledem.

„Sorry. Vedl jsem si dobře, co nevidět by se doznal.“

Laura měla pocit, že nevěří vlastním uším. „Děláš si srandu? Tohle jsi přehnal, ten kluk z tebe byl úplně na šlupky.“

„A dobře mu tak. Takhle reagoval, protože to udělal.“

„Zbláznil ses? Nemůžeš si tam nakráčet a takovým neomaleným způsobem se snažit vydolovat z podezřelého přiznání!“

„Podezřelý? Já měl za to, že už je obviněný.“

„Ano, z první vraždy.“

„Nejsem si jistej, že jsme koukali na jedny a ty samý fotky… Vidělas ty snímky? Vždyť jsi mě sama upozorňovala na stejný provedení u obou vražd.“

„Podobné. Řekla jsem podobné. Navíc zatím pracujeme jenom s domněnkama. Nemůžeš na podezřelého vyrukovat s podělanýma domněnkama! Nic z toho nevíme jistě, dokud nemáme v ruce pitevní protokol!“

„Fajn, tak teda promiň, že jsem s tím hajzlem nejednal v rukavičkách a neutřel mu ty jeho slzičky a usoplenej frňák stříbrně prošívaným kapesníčkem.“

„Ne že bych po tobě něco takovýho chtěla… Nedomluvili jsme se náhodou, že budeš hrát hodnýho poldu?“

Beneš se zarazil a zdálo se, že teprve nyní si uvědomil, nakolik nechal hrůzný čin, aby ovlivnil jeho úsudek.

„A jo.“

Laura rezignovaně zakroutila hlavou. „Ty seš furt stejnej rapl.“

„A ty seš furt stejně úzkoprsá…“

V tom momentě jejich hádku přerušil hluboký zvučný hlas, který náhle a bez varování prostoupil celou chodbu. „Linhartová, Beneši?“ Zničehonic se před nimi vynořil vedoucí oddělení Šedaj. Oba kriminalisté ztuhli.

„Zaregistroval jsem to vaše představení. Koukejte odsud vypadnout a trochu se nadejchat čerstvýho vzduchu. Volal Haken, má pro nás výsledky pitvy. Ať už jste tam.“

* * *

Kriminalisté se teple oblékli a vyrazili. Ani zdaleka však nebylo takové chladno jako předchozí den. Jak bylo zvykem posledních zim, i tentokrát se během čtyřiadvaceti hodin oteplilo, teplota se prudce vyšvihla nad nulu a po včerejší vánici nezůstalo ani památky. Tenká sněhová pokrývka roztála a jediné, co z ní zbylo, byly nesourodé kaluže vody a nánosy hnědé břečky na okrajích silnic.

Nasedli do Lauřiny služební octavie. Jeli mlčky. Adam zarytě hleděl z okýnka na místě pro spolujezdce a se zaujetím si prohlížel nové město.

Pardubice. Kdyby mu někdo před rokem řekl, že ve svém životě učiní tak zásadní změnu a milované Brno nechá daleko za sebou, vysmál by se mu. Očima bedlivě skenoval každičkou budovu, kterou po cestě míjeli, a tvářil se, jako by tomu pořád nemohl uvěřit.

Laura se zas pro změnu naplno věnovala řízení, soustředěně se dívala před sebe a držela si svůj neutrální výraz.

Od slovní přestřelky před výslechovou místností nikdo z nich nepromluvil. Na Lauru vzniklá situace působila krajně nepříjemně – to poslední, co chtěla, bylo kříšení dávných sporů a nípání se v nedořešených problémech.

Zajímalo ji, jestli to Adam vnímá stejně. Co se mu asi honí hlavou? Může jejich vznětlivost negativně ovlivnit průběh vyšetřování? Pevně věřila, že nikoliv. V duchu si opakovala, že se nesmí nechat strhnout a sklouznout k rozdmýchávání dávno uhašeného požáru. Teď jsou z nich kolegové. Musí se chovat profesionálně a udržet si nadhled.

Beneš se k jejímu překvapení rozhodl přerušit trapné ticho jako první: „Jak ses jinak měla?“

„Cože?“ vyhrkla nechápavě.

Adam se pousmál a poprvé od jejich rozepře na ni pohlédl.

„Ptal jsem se, jak ses celou dobu měla.“

„Dobře,“ odvětila jednoslovně. Zdálo se, že on si na rozdíl od ní hlavu s minulostí neláme.

„Cos dělala celý ty roky?“

„Co je to za otázku?“

„Snažím se zapříst konverzaci. Zajímá mě, jak se ti daří.“

„Aha,“ odtušila. Na tváři cítila jeho upřený pohled. I přesto se dál soustředila na jízdu a neodvažovala se odtrhnout zrak od silnice.

„Je to tak těžko uvěřitelný?“

„Ne. Ale nevím, co bych měla říct. Uplynulo hodně let.“

„Dobře, tak já začnu první. Dostudoval jsem a nastoupil k policii. Odtud jsem pokračoval na brněnskou kriminálku. Bylo mi tam skvěle, super lidi. Ale poslední dobou jsem cejtil, že potřebuju změnu. A tak jsem tady,“ znovu na ni upřel velké modré oči. „Teď ty.“

„No…“ nejistě pokrčila rameny. „Já se přestěhovala sem a už jsem tu zůstala,“ odpověděla neurčitě.

Beneš se však nevzdával tak snadno. Nepřestával ji probodávat pohledem a trpělivě vyčkával, až se rozhodne pokračovat.

To se ovšem nestalo. Laura neměla potřebu rozebírat zrovna s ním svůj soukromý život, život, který přišel po něm, a tak mazaně obrátila list. „Proč jsi na Medarda tak vyjel?“

„Prosím?“

„Slyšels dobře. Proč ta afektovaná reakce?“

„Vážně se mě ptáš zrovna na tohle? Nezajímá tě nic jinýho?“

„Ani ne,“ odpověděla upřímně.

Beneš zaváhal a chvilku přemýšlel, jestli to myslí vážně, nebo si dělá srandu. „Tak to je škoda. V záloze mám hromadu vtipnejch historek…“

„Jen mě zajímalo, proč ses při výslechu nedokázal ovládat.“

„Co čekáš, že ti odpovím? Ne každej je jako ty.“

„Jako já?“

„Vážně se ti ho zželelo jen proto, že se mu podařilo vytlačit pár falešnejch slz? Nevidělas, že to tahal až z paty?“

„Proč myslíš, že byly falešné?“

„Sakra, Lauro. Seděl před náma usvědčenej vrah. Chladnokrevně zabil holku jen proto, že mu dala košem. Přeci nečekáš, že se od toho hajzla nechám oblbovat a budu nečinně přihlížet, jak z nás dělá voly.“

„Pokud vím, na analýzu slz potřebuješ mikroskop. Takže dokud nebudeme mít dostatek důkazů, odlož hodnocení Medardových emočních projevů na později.“

„Mikroskop?“

„Jo. Pod ním lze rozlišit, o jaký druh slz se jedná. Existuje bazální typ, který má za úkol zvlhčovat a chránit oko, reflexní, kdy slzy vznikají v důsledku vnějších vlivů, jako je vítr a podobně, a nakonec emocionální. Všechny druhy mají rozdílné spouštěče i složení…“

„Jasný, chápu,“ přerušil ji Adam. „Díky za přednášku.“

„Rádo se stalo,“ řekla Laura a byla potěšena, že se jí podařilo vyhnout citlivým tématům. U semaforů strhla volant doprava, aby k nemocnici stihla odbočit dřív, než se namísto oranžové rozsvítí červená, a zpomalila. „Jsme tady,“ upozornila kolegu, když zvolna projížděli kolem veliké bílošedé budovy.

Laura si vzala parkovací lístek z automatu a vjela do areálu Pardubické krajské nemocnice, v níž před pár měsíci vznikla spolu se špičkovou laboratoří i jedna z nejmodernějších piteven v České republice.

Zaparkovali, vystoupili z auta a vydali se směrem k budově, v níž se nacházelo oddělení soudního lékařství. Vešli dovnitř a zamířili po schodech dolů, kde už na ně čekal lékař.

MUDr. Oskar Haken byl soudní znalec v oboru zdravotnictví, absolutní špička široko daleko. Jeho pověst a zkušenosti jej předcházely. Hlava lysá jako koleno, štíhlá postava, malý vzrůst, který Laura odhadovala přibližně na svých sto

pětašedesát centimetrů, a na nose posazené dioptrické brýle bez obrouček. „Ahoj, Lauro. Kohopak sis to přivedla?“

„To je Adam Beneš, je na oddělení nový. Přišel k nám z Brna. Adame, Oskar Haken, jeden z nejlepších soudních lékařů v zemi.“ Oba muži si potřásli rukou.

„Těší mě,“ řekl Beneš.

Haken, sám oděný do zeleného lékařského obleku, oběma kriminalistům podal ochranný bílý plášť, gumové rukavice a roušku na obličej. „Tumáte. Rád bych vás předem upozornil, že dnes to bude o něco nepříjemnější, než jste zvyklí. Nechcete si preventivně máznout pod nos tygří mast?“

„Ne, v pořádku. Počítáme s tím,“ odpověděla.

„Jo,“ přisvědčil Adam. „Viděli jsme fotky.“

„Je to horší než na fotkách, věřte mi,“ podotkl Haken významně. „Kdyby se vám udělalo šoufl, můžete pitevnu kdykoli opustit. Pojďte za mnou.“

Soudní lékař jim razil cestu skrz kyvné dveře a oba kriminalisté ho poslušně následovali. Rázem se ocitli na sále. Ostré umělé osvětlení je pálilo do očí a chvíli trvalo, než si na nepřirozené světlo přivykli. Místnost byla modernizovaná, po rekonstrukci. Adam ani nečekal tak vybavený sál. Všude se blýskala chladivá ocel, která nevěstila nic dobrého. Její surový vzhled ztělesňoval smrt v pravém slova smyslu a z pohledu na ni mrazilo v zádech. Mnoho na tom neměnil ani fakt, že stěny byly laděny do neutrálních bílých a žlutých odstínů, díky čemuž místnost na první pohled nepůsobila tak ponurým dojmem.

Přímo před nimi stály tři pitevní stoly. Na prostředním leželo tělo zavražděné neznámé. Haken k němu měl přisunutý i menší přídavný stolek, na němž byly rozloženy poškozené orgány.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Laura svého kolegy, než přistoupili blíž.

Adam se zhluboka nadechl a přikývl. „Jasný. Pohoda.“ Udělali krok vpřed.

Laura pohlédla na znetvořené tělo. S velkým sebezapřením se přiměla neodvrátit zrak – před ní leželo maximálně pětapadesát kilogramů tělesné hmoty, hromádka svalů a kůže, která už téměř nepřipomínala lidskou bytost. Pobledlá, mrtvolně zbarvená tvář zůstala jako jediná takřka netknutá. Ani přes šedavý odstín pleti a zavřená víčka nebylo možné přehlédnout drobné pihy, které pokrývaly rovný nos a táhly se do stran přes lícní kosti. Nepochybovala, že dívka musela být nesmírně hezká.

Jaké by asi bylo vidět tě ještě předtím, než z tebe vyprchal všechen život? pomyslela si a sevřela ruku v pěst, aby potlačila nutkání dotknout se jejích kaštanových, lehce nazrzlých vlasů. Od hlavy dolů byl stav těla podstatně horší. Neznámá měla oblast od krku až k pupíku posetou řeznými ranami. Bylo zřejmé, že ještě před Hakenem ji otevřel někdo jiný.

Ztěžka polkla a protentokrát byla vděčná, že ji Šedaj ze včerejšího výjezdu k nalezenému tělu vynechal. Nechtěla si ani představovat, jak oběť musela vypadat bezprostředně po příjezdu techniků.

Kdo ti to udělal? Proč?

Věcně přistoupila až na druhý konec stolu, k dívčině hlavě, zatímco Adam se nejistě šoural za ní a při pohledu na rozřezaný trup ustoupil zpátky. Poodešel dozadu, ke krajnímu stolu, a jakmile usoudil, že se nachází v dostatečné vzdálenosti od mrtvého těla, opřel se o chladivý okraj a naznačil Lauře a Hakenovi, že mohou začít.

Lékař si odkašlal a pustil se do odborného výkladu: „Máme tu tělo dívky, jejíž totožnost je doposud neznámá. Věk mezi osmnácti a jednadvaceti lety, sto osmašedesát centimetrů, padesát jedna kilo. Dobu úmrtí nelze s jistotou stanovit.

Proces rozkladu byl zpomalen vnějšími vlivy, je zima a o víkendu bylo pod nulou… Obyčejně tělo po smrti postupně chladne, dokud se jeho teplota nepřiblíží teplotě okolí… Já osobně bych se v tomto případě přikláněl k tomu, že pod tím mostem ležela minimálně osmačtyřicet hodin. Orientačně bych tedy dobu smrti odhadl na pátek, respektive páteční večer.“

„Neříkalas, že v tenhle čas jste zatkli Medarda?“

Laura po něm střelila zamyšleným pohledem a přimhouřila oči. Na jeho otázku neodpověděla.

„Buďte tak hodný a nepřerušujte mě,“ pokáral komisaře Haken. „Na dotazy bude čas potom. S jistotou mohu říct, že k vraždě nedošlo v místě nálezu ani jeho nejbližším okolí. Posmrtné skvrny naznačují, že pachatel s tělem manipuloval.“ Laura se soustředila na lékařovy poznatky a postupně jí docházelo, že jejich podezřelý mohl říkat pravdu. Medarda policie zadržela v páteční podvečer a podle soudního lékaře byla mrtvá zavražděna v tentýž čas. Medard by tedy podle předběžného předpokladu mohl mít čas vraždu provést, avšak už by neměl dostatečný prostor pro vykuchání těla a jeho přemístění.

„Možná budete překvapeni, ale příčinou smrti nebyla žádná z bodných ran, nýbrž poranění hlavy,“ řekl Haken a zlehka nadzvedl dívčinu hlavu z opěrky, aby Lauře ukázal očištěnou ránu. „Měla roztříštěnou lebku.“

To se nám ty podobnosti s první vraždou začínají pěkně sypat, pomyslela si a kousla se do spodního rtu. „Vražedná zbraň?“

„K tomu se dostanu,“ odpálkoval ji Haken, a jak bylo jeho dobrým zvykem, dál postupoval svým tempem a nikoho z vyšetřujících nenechal zasahovat do striktně vymezené osnovy výkladu. „Zavražděná má po těle rozeseté velké množství modřin. Někdo ji zbil. Některé z nich jsou však specifické,“ řekl a ukázal na její krk, respektive to, co z něj zbylo. „Vidíte? Tohle jsou stopy po škrcení. Pachatel se ji nejprve pokusil uškrtit. A zde na pažích můžete vidět další promodralé skvrny, které svědčí o tom, že jí někdo obě ruce násilím znehybnil. Osobně bych to viděl tak, že pachatel oběť zasedl, koleny jí přimáčkl obě horní končetiny k zemi a pokusil se ji uškrtit, přičemž se mu nečekaně vysmekla. Instinktivně ji tedy chytil za hlavu a vší silou s ní opakovaně praštil o zem. Odnesla to týlní kost. Došlo k fatálnímu poranění mozečku, smrt nastala okamžitě.“

„Vrah musel mít sílu…“ zkonstatovala a se zaujetím si prohlížela modřiny.

„To rozhodně, ale upřímně – na znehybnění tohohle tintítka jí mnoho nepotřeboval.“

Linhartová pokývala hlavou.

„A nyní se konečně dostáváme k vražedné zbrani! Mezi drobnými odštěpky kostí bylo patrných několik malých třísek. Tipoval bych, že během útoku ležela na dřevěné podlaze. Parkety nebo něco na ten způsob. To mimo jiné potvrzuje i nález za nehty. I zde se mi podařilo najít stopy svědčící o tom, že oběť škrábala a zarývala nehty do dřevěného povrchu. Některé z nich si při tom polámala.

Analýza šatů byla vzhledem k okolnostem takřka neproveditelná, nicméně i tak se nám na oblečení podařilo identifikovat výrazné množství totožných třísek. Není pochyb, že všechny pocházejí z prostředí, kde k útoku došlo. Nehledáte tedy pouze vraha, ale i primární místo činu. Až se vám to povede, počítejte, že spolu s ním zaručeně objevíte i velké množství krve. Krevní ztráta byla ohromná.“

Laura na okamžik zavřela oči. Před sebou viděla ležící bezbrannou dívku usilovně bojující o život, bijící se jako divoké zvíře v zoufalé snaze nasát do plic alespoň nepatrné množství vzduchu. Zjevila se před ní, jak se svíjí a marně

lapá po dechu, dusí se a postupně modrá, a jen co se stačí osvobodit a svitne jí naděje na záchranu…

Prásk!

Přichází rána do hlavy.

Lauře přejel mráz po zádech. „Co dál?“

„Přesuneme se níž, k hrudnímu koši. Jak můžete vidět, celý trup je hojně pokrytý různě hlubokými řezy. Některé z nich jsou spíše povrchové. Vrah každý vedl s rozvahou, všechny byly provedeny post mortem.“

„To jako že už v minulosti někoho porcoval?“ ozval se zničehonic Beneš od protějšího stolu.

„Ne, to si nemyslím. Ale dával si na čas, nenašel jsem tu ránu, která by byla zasazena v afektu. Oběť byla po smrti, dotyčný měl čas na úřadování. Podívej,“ pobídl Lauru a ukázal na rozlámanou a zdevastovanou hruď oběti. Většina řezů byla vedena nad sebou, každý těsně přiléhal k následujícímu a dalo se poznat, že pachatelovo počínání bylo opatrné – tedy do doby, než zajel nožem hlouběji a začal přemisťovat orgány.

„Co to znamená?“ podivila se Laura.

„Mně osobně to přijde, jako by si mapoval terén.“

„Cože?“

„Ihned ti to vysvětlím,“ řekl a posunul přídavný stolek na kolečkách blíž, aby na něj oba dobře viděli. „Tohle jsou orgány, které vrah vypreparoval z oběti a nějakým způsobem poškodil. Hltan, jícen a žaludek. Copak to tu máme?“

„Orgány trávicí soustavy,“ odpověděla Laura hbitě.

Než ji však Haken stačil za její bystrost pochválit, přerušilo je dávivé zakašlání. Komisařka i lékař vyděšeně zvedli hlavy od pitevního stolu.

Beneš byl celý zelený, ruku schovanou v gumové rukavici si držel před ústy a vydával nechutné, specifické zvuky. Bylo zjevné, že se co nevidět pozvrací.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho.

Adam se otočil zády k nim a dal se na odchod. „Ne… Ale, ehm, co nevidět budu…“

„Kdybys něco potřeboval, zavolej!“ stihla za ním zakřičet těsně předtím, než definitivně vystřelil z pitevny.

Haken se pobaveně culil. „Upřímně, čekal jsem, že odpadne dřív.“

„Nevadí, budeme pokračovat bez něho,“ řekla a otočila se zpátky ke stolku s orgány.

„Kde jsme to skončili? Ach ano, už vím… Vrah si tedy mapoval terén. Zaměřil se na část orgánů z trávicí soustavy. Jsem si jist, že se nejednalo o lékaře ani medika, naopak. Ten člověk byl úplný amatér a soudě dle řezů neměl páru, odkud začít. Žádný expert na anatomii. Kosti hrudního koše navíc ještě před samotným řezáním rozlámal několika údery tupým předmětem. Poté na každém orgánu zvlášť provedl jeden podélný řez a jeho obsah vyprázdnil.“

„Proč by to dělal?“

„Netuším. Na to musíte přijít vy. Možná ho to fascinovalo…“

„Podivné,“ konstatovala Linhartová a nespouštěla oči z mrtvoly.

Haken se zasmál. „Jestli ti tohle přijde podivné, tak počkej, co přijde teď,“ zaskřehotal a vrátil se nahoru, zpátky k hlavě.

„Ústa oběti byla kompletně vyčištěná. Někdo jí dutinu ústní vypláchl roztokem chlornanu sodného.“

„Bělidlem?“ zeptala se Laura s jen těžko skrývaným zděšením v hlase.

Haken přikývl. „Testy prokázaly přítomnost dezinfekce. Svědčí o tom i lehce poleptané sliznice. S největší pravděpodobností se jednalo o běžně dostupný výrobek používaný v domácnostech. I zuby měla vydrhnuté, použit byl zřejmě klasický kartáček. Pachatel si dal záležet. I přes poškození způsobené čisticí chemií byly na dásních na první pohled patrné malé oděrky způsobené hrubými štětinami. Nenašel jsem téměř žádné stopy po jakýchkoli nečistotách,“ řekl a čekal na Lauřinu reakci.

Žádná však nepřišla. Linhartová nechápavě zírala na tu hrůzu, v hlavě jí hučelo a nebyla schopná si utřídit fakta, která se během posledních minut dozvěděla, natož ze sebe vypravit kloudné slovo.

„A co pytel, ve kterém ji našli?“