Milý rodiči, ráda bych Vás pozvala ke čtení krátkých zamyšlení na různá témata, která se v životě a sportu objevují. Mým cílem není vyčerpat všechna, ani zde napsat veškerá odborná východiska a pohledy. Mým cílem je podpořit Vás v tom, dívat se na věci třeba lehce jinak, než jste byli do dnešního dne zvyklí. Často se může stát, že si o dané věci budete myslet něco úplně jiného, a to je naprosto v pořádku. Každý máme svůj pohled na svět, jiné životní zkušenosti, jiné charakterové rysy, a tak i stejná věc pro dva lidi nemusí být stejná pro třetího. Věřím ale, že i takovéto pošťouchnutí a vyvolání diskuse s lidmi ve Vašem okolí může být přínosné a posunout Váš život i život Vašeho sportujícího dítěte.

Čerpala jsem z vlastních zkušeností, z rozhovorů, knih, seminářů či kurzů. Snažím se obklopovat lidmi, kteří mě mohou posunout a obohatit. Všem těmto inspirativním lidem velmi děkuji za to, že se se mnou podělili, že pracují sami na sobě a tím ovlivňují své okolí. Jednotlivá zamyšlení jsou řazená náhodně a nehledejte v nich návaznost.

Hezké čtení a dostatek nadhledu v tématech, která nebudou Vaším šálkem kávy.

Eliška

Eliška Maixnerová

Krátká zamyšlení pro rodiče mladých sportovců

Copyright © Eliška Maixnerová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1272-2

RODIČ, DÍTĚ
A SPORT

Milý rodiči, …

ÚSPĚCH A JEHO PODOBY

Co je pro jednoho úspěch, pro druhého může být zklamáním či selháním. Nevím, zda i Vám se to někdy stalo, ale já už byla takové situace svědkem. Není třeba hodnotit postoje druhého. Spíš mě to vede k zamyšlení a znovuujasnění, co je pro mě podstatné, důležité a hodnotné.

Jak ještě bude kniha mnohokrát připomínat, každý máme za sebou jiný kus cesty života a není možné příběhy srovnávat. Což v podstatě ani nejde. Myslím si, že je to tak správně. Co může každý z nás dělat, je přehodnocování dosavadních myšlenek, postojů a hodnot. Není nic špatného na změně názoru nebo postoje. A tak i to, co dřív byl neúspěch, může být dnes úspěch a naopak.

Moje osobní zkušenost s tímto tématem je z vnímání hráčů na tréninku. Když jsem přišla do nového klubu, byla jsem nastavená, že hráče vše dokonale naučím. Měla jsem vystudovanou fyzioterapii, měla jsem trenérskou licenci, k tomu i kurz mentálního koučinku a sama jsem bývalá juniorská reprezentantka. Po prvním roce jsem byla vyvedena z omylu. Následovalo náročné období, kdy jsem postupně přehodnocovala, co je úspěch a co ne. Protože jsem hru svých svěřenců stále porovnávala s vlastní hráčskou kariérou, což nebylo moudré.

Po několika letech již dokážu vidět posuny hráčů, i když jsou někdy jen nepatrné, dokážu mít radost z jejich úspěchu, který vůbec nemusí mít podobu výsledku. Učím se na situace dívat jejich očima. To, co jsem dříve vnímala jako neúspěch, že nejsem dost dobrá trenérka, abych je to vše dokázala naučit, se proměnilo. Naučili mě, že úspěch je, že se v klubu cítí dobře a bezpečně a rádi se tam vrací. Úspěch může být překonání strachu hráče, který před prvním turnajem neuteče a neskončí se sportem, ale společně na turnaj vyrazíme a zápasy odehraje. Úspěch může být to, že se naučí novou dovednost, že se pořádně zapotí nebo najde kamarády na další roky života. Úspěchem nemusí být jen výsledek. V trenérské praxi se pracuje s dvěma směry. Výsledkovým a také procesním. V těchto oblastech se stanovují cíle a stejně tak se sleduje progrese a úspěch na obou liniích. Právě procesní zaměření může změnit pohled na vývoj dítěte.

Přeji Vám, abyste i Vy dokázali měnit pohled na svět a zjišťovali, co pro Vás úspěch je. A zvláště za jakou cenu ho dosahujete či dosáhnete. Kolik škody se při cestě za výsledkovým úspěchem nadělá a zda to je opravdu to, co chcete. A když se Vám podaří s tímto pohledem na úspěch a celým procesem podělit i se svými dětmi, věřím, že i ony budou mít větší radost ze sportu.

Nebojme se opouštět staré pohledy na situace a nacházet nové.

Milý rodiči, …

NEPODCEŇUJ TO VŠE,
CO DĚLÁŠ PRO RODINU

Nakupování, vaření, uklízení, dělání domácích úkolů, rodinné návštěvy, sekání trávy na zahradě, budování sousedských vztahů. Jde o činnosti nám všem dobře známé a potřebné. Ale občas zapomínáme na to, že věnovat se jim stojí energii, úsilí a čas. Někdy i peníze. Samo se to neudělá a nikomu jinému se do toho nechce. Možná máte ten dar, že Vaše rodina má činnosti rozdělené nebo na ně vyhrazený víkend. Ale možná patříte do té skupiny, která víkendy tráví na závodech, v tělocvičnách či na oválech a na úklid není ani pomyšlení.

Myslím si, že každý z Vás zaslouží ocenění a poděkování za to, že se těmto činnostem věnuje, ač se Vám možná často nechce. Možná Vám za to ještě nikdy nikdo nepoděkoval, ale vše je jednou poprvé. Takže děkuji!

Tím ale výčet prací zdaleka nekončí. Když se k tomu přidají všechny přípravy svačin na závody, cestování a třeba i finanční náklady na ubytování, stravu a cestovné, tak už je to pěkný balík aktivit i peněz. A tohle vše je pro rodinu, ve které dítě sportuje, každodenní chléb. Může být někdy těžké hledat motivaci a důvody, proč pokračovat. Minimálně bych Vám chtěla říct, že to, co děláte, není málo a je to potřebné. Může se Vám zdát, že je nutné dělat ještě víc, ale moudře zvažte, zda na to ještě máte síly, anebo už by to bylo za hranou. Nepodceňujte všechny ty drobnosti pro rodinu. Právě ty budují krásný celek. Změňte smýšlení a učte se oceňovat i každodenní aktivity, které se zdají být automatické. Může Vám to pomoci cítit se hodnotnější a spokojenější.

Milý rodiči, …

SPOJITOST MEZI SLOVEM A ODOLNOSTÍ MLADÉHO SPORTOVCE

Odolnost mladých lidí, a to nejen sportovců, je v posledních letech dost aktuální téma. Vliv na změny může mít kdeco, ale to zde nechci otvírat. Každý na to máme jiný pohled a pitvání těchto důvodů nám nemusí mnoho pomoci. Já se raději dívám na to, jak na vzniklou situaci mohu reagovat a co pro ni mohu udělat, aby se pozitivně proměnila.

Nejednou jsem se setkala s tím, že se dítě o víkendu vrací ze závodů a rodič mi při rozloučení jen tak mezi řečí řekne, že uvidíme, jestli dítě po závodě neonemocní a zda dorazí další týden na trénink.

Došlo mi, že takovým přístupem v dítěti mnoho mentální odolnosti a ani té fyzické nevybudujeme. Pokud slova jen zaslechne, může si je spojit s tím, že jestli je závod nebo turnaj velmi náročný, mohl by, anebo dokonce měl by, z něj onemocnět. Může zapochybovat, zda vůbec chce dál sportovat s takovým rizikem. Zvlášť když se, podle slov rodičů, nemoc dokonce očekává. Chceme toto?

Já po pravdě ne! Souhlasím s tím, že zvlášť pro rodiče jde o velkou oběť strávit víkend na turnaji, na závodech nebo cestováním na sportovní kemp. Ale pokud chceme budovat psychickou, i fyzickou odolnost mladého sportovce, je dobré poslouchat, jaká slova slyší z našich úst. Protože fyzický výkon spojený s únavou nemá rovnítko s nutností onemocnět. Já to vidím přesně naopak. Fyzická odolnost a zdatnost podporují tu psychickou a mentální. Takže nebojme se děti fyzicky zatížit. Ono jim to pak může pomoci i při práci se stresem ve škole a aspoň trochu je to může připravit na dospělácký život, kde je stres k nalezení v podstatě na každém kroku.

Milý rodiči, …

MĚJ TRPĚLIVOST S VEDENÍM

Jelikož jsem do nedávna pracovala také pro sportovní svaz, ráda bych otevřela i téma trpělivosti a shovívavosti. Než jsem se dostala na tuto pozici, měla jsem pocit, že je to přece jednoduché. Z mého pohledu bylo nepochopitelné, že některé jasné a jednoduché věci trvají tak dlouho. Ale jen co jsem se ocitla na druhé straně, začala jsem mnohé chápat.

První, na co jsem narazila, jsou různá pravidla a kritéria, která je třeba dodržovat. Ať už se jedná o směrnice daného sportu pro hráče, trenéry, funkcionáře, nebo o dotační pravidla a žádosti. Přes tato pravidla většinou nejede vlak a největší úskalí je v tom, že běžný hráč, rodič, trenér nemá ponětí, co vše se uvnitř skrývá. Konkrétně mě například napadá účast týmu na světové akci. Jiné země jely, ač byly slabší než náš tým, ale my nejeli. Proč? Na sociálních sítích člověk našel plno reakcí a komentářů. Důvodem byl dotační program, na který jsme nedosáhli a akce se tak pro nás stala finančně nedostupnou.

Druhým důvodem je určitě lidský faktor. Záleží na sportu, ale u menších svazů mají lidé z vedení také jinou práci, která je živí. A tak se Vašim žádostem věnují ve svém volném čase a toho není tolik, jak by si sportovní veřejnost přála. Vznikají tak časové prodlevy a roste nespokojenost s přístupem.

Důvodů je určitě víc, ale tyto dva mě napadly jako první pro ilustraci toho, že věci někdy nejdou, i když se člověk opravdu snaží. Za nás všechny prosím o Vaši trpělivost a shovívavost.

Milý rodiči, …

NEHODNOŤ SVÉ DÍTĚ, ZEPTEJ SE HO

Na konci knihy bude ještě několik tipů na různé publikace, ale již v tuto chvíli bych k tomuto tématu ráda jednu použila. Je jí malá příručka Car Coaching od Mariana Jelínka a dalších jeho kolegů. Najdete zde mnoho teoretických informací potřebných k lepšímu pochopení témat týkajících se sportu u dětí.

Ráda bych se zastavila u hodnocení Vašeho dítěte. Zmíním jednu důležitou informaci: naše emoce reagují rychleji než náš rozum. Proto se nám asi nejednou stalo, že jsme nějak jednali a pak nás naše reakce mrzela, když jsme si uvědomili, o co jde. To se může stát i přímo během zápasu nebo po něm. Minimálně já jsem to u sebe při práci s mladými sportovci v roli trenérky zaznamenala.

Při zápase má samo dítě v sobě mnoho emocí ze hry. Kromě těchto emocí se do ovzduší přidávají ještě ty Vaše, které máte ze hry svého dítěte. A nejen to, ještě se objevují emoce trenéra Vašeho dítěte a mohou přibýt i další v závislosti na dané situaci. Emoce nám pomáhají prožívat dané situace intenzivně a při zápasech jich může být opravdu hodně. Někteří rodiče, ale i trenéři zápasy a utkání prožívají zvenku mnohem intenzivněji než sami sportovci v boji. Napadá mě to, protože přesně tak to mám já. Když sedím jako trenér za kurtem a netuším, co se děje uvnitř sportovce, v jakém je rozpoložení a jak se cítí, je to pro mě velký otazník. Nevím, zda jde vyhrát nebo s čím zrovna uvnitř bojuje a na co myslí. Pak také přemýšlím o tom, jak to já mohu zvenku ovlivnit (v rámci fair play). Oproti tomu, když hraji sama, tak přesně vím, v jaké kondici jsem, jak se mi hraje, jestli mám hru pod kontrolou, jak působí soupeř a co mohu očekávat. To je radost, když mohu hru takto prožívat zevnitř. Zvenku je to jiná liga.

A jak se všemi těmi emocemi naložit po zápase? Ne zcela vhodnou variantou je, když na dítě vychrlíte všechny své pocity a dojmy z toho, co udělalo a co neudělalo, bezprostředně po akci. Ono samo potřebuje nějaký čas, aby si srovnalo to, co se před chvílí událo, a zkusilo se zamyslet nad tím, co si o tom samo vůbec myslí. Zhodnotit, co se mu dařilo, co se mu nedařilo. Je těžké v takový moment hned čelit kritice nebo i velkým pochvalám druhých, když dítěti ještě třeba ani nedošlo, co se odehrálo.

Mnohem vhodnější variantou je držet své emoce na uzdě, dát dítěti šanci se nadechnout, a navíc se od něj snažit zjistit, jak hru prožívalo, co se při boji odehrávalo, na čem s trenérem pracovali, co nového z tréninku se mu podařilo zařadit nebo na čem se s trenérem dohodli, že je potřeba do příště vylepšit. Důležitou poznámkou je, že by to měl být dialog, tedy mluvit byste měli jak Vy, tak i Vaše dítě.

Další inspirativní otázky, které se hodí položit, najdete ve výše zmiňované knize Mariana Jelínka. Konkrétně je zaměřena na rozhovory v autě, kdy je pro některé sportovce noční můrou sednout si s rodiči po tréninku, zápase či utkání do vozu. Už čekají sprchu poznámek a komentářů a raději by tam nebyli. Marian se snaží naopak změnit obsah tohoto času a využít ho ke kladení vhodných otázek, které pomohou Vašemu dítěti se posunout a rozšíří si díky nim obzory. Jak uvádí, díky takovým rozhovorům pomáháte dítěti učit se vést vnitřní dialogy, objektivně sebereflektovat a kriticky smýšlet. A to jsou podle mě věci, které se v dnešním světě hodí. Navíc to pomůže i ke zdravému zpracování emocí, které dítě prožilo. Bude to chtít cvik, ale věřím, že si tyto společné chvíle oba zamilujete.