JITKA LUDVÍKOVÁ

VRAŽDA NENÍ HRA

© Jitka Ludvíková, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0409-3

Pro mého milovaného švagra. Inspiroval jsi mě jediným pozváním – a už to jelo: vražda, zápletka, mrtvola. Na oplátku jsem po tobě pojmenovala oběť. Z vděčnosti. A s láskou, jakou dokáže projevit jen spisovatelka detektivek. Tak vítej v rodině – a zvykej si… Tady se místo pusy na přivítanou dostává kapitola. Ovšem ty sis zasloužil rovnou celou knihu!

Sobota

12. prosince

1 Hustě sněžilo, jasné nebe se neukázalo už dva týdny. Silnice se ztrácela v bílém mléčném oparu, který se vpíjel do sněhem zaváté krajiny. Uvědomila si, jak je ráda, že si ten řidičák nikdy neudělala. Popravdě, dvakrát se o to pokoušela, ale vždycky se vyskytl den jako je tento, kdy své rozhodnutí přehodnotila a rozumně usoudila, že něco tak stresujícího nemá zapotřebí. Proč taky. Buď jede městkou, nebo ji veze řidič. Mrtvé, kteří zemřeli na silnici, potkává na pitevním stole častěji, než je zdrávo.

„Dál už se nedostanu,“ prohodil saniťák a primářce patologie věnoval skličující úsměv. Vezl ji teprve párkrát, ale na vlastní kůži už několikrát okusil, že je na ženskou ostrá jak břitva. Mohl vsadit celou výplatu, že ho teď zjebe.

Ale prohrál by. Gábina Hrochová seděla na sedadle spolujezdce naprosto klidně, nehnula ani brvou. Tupě zírala na zběsile přeskakující stěrače, jejichž rychlost tlumily chuchvalce mokrého sněhu.

„Slyšíte to, paní primářko,“ pokračoval opatrně a se stejnou obezřetností sešlápl plyn. Za čelním sklem v bílých mokrých provazcích rozeznával policejní vozy. „Nic s tím nenadělám, hrabe to. Dál musíte pěšky,“ hlasitě vzdychl, jako by to měl být on, kdo se vykulí do toho marastu.

„Hm. To se dalo čekat,“ zaklela, a přestože ho chtěla popíchnout, aby jí aspoň otevřel dveře a pomohl ze sanity ven, ani se na něj nepodívala, a po tom, co jí vítr vyrval dveře sanity z ruky, zapadla do závěje. Ledový sníh jí přistál v obličeji.

Jo, v jižních Čechách je hezky, zvlášť v zimě, zasmál se v duchu saniťák, přičemž vyskočil z vozu, aby jí pomohl na nohy.

Nepoděkovala, ale ani mu nevynadala. Jen se natáhla pro svou velkou brašnu a vrazila mu ji do ruky: „Tak jdeme, mladej. Posledně jste se zmínil, že vás moje práce fascinuje – tak prosím,“ ukázala do mléčného prostoru a celou svou váhou se mu zavěsila na ruku. Čekal je kopeček a třebaže jí sníh bránil ve výhledu, moc dobře věděla, že je před ní ještě pořádně náročný kus cesty. Jo, vrazi nemají žádnou úctu k ženám v přechodu.

Když vystoupali až na nejvyšší bod Mertelových sadů, na vyvýšený kopeček, kterému místní neřekli jinak než na Jakubu, mezi stromy rozeznala obrysy malého kostelíku svatého Jakuba. Čím blíže se dostali, tím byly kontury jasnější a tím více vzpomínek na toto místo se jí vybavovalo. Všechny však zahnala, když spatřila ve větru vlající oranžovou pásku, která oblast kostela uzavírala.

„Dál už nemůžete, ale to, hádám, víte,“ řekla k saniťákovi a s netrpělivým výrazem čekala, až se jeden z měšťáků prokouše sněhem až k ní a tu pásku nadzvedne. Koneckonců je to jeho práce. Ji zebou ruce, tak proč by je vystrkovala z kapes dřív, než to bude nezbytné. Bez díků prošla volným průchodem a jen hlavou naznačila, ať taky převezme tašku. Nakonec se vlažně usmála na svého prvního průvodce: „Jistě vám nevadí tu na mě počkat. Co taky v sanitce, sám…“

Na odpověď nečekala. Naskočila do vyšlapaných šlépějí a podle pokynů nadporučíka Hanouska z místního oddělení, jak se policista představil, obešla kostel a mezi keři lámajícími se pod tíhou sněhové nadílky scházela dolů ke kryptě, kde již pracoval kriminální tým. Mezi přítomnými okamžitě rozeznala vysokou urostlou postavu kapitána Reného Kašmíra. Jako obvykle měl na sobě tmavý vlněný kabát, který dnes doplnil o teplou čepici. Po jeho boku stála po kolena zapadlá ve sněhu kapitán Magda Lišková. Výjimečně neměla koženou minisukni a bundičku, ale přiléhavou lyžařskou kombinézu.

Gábina Hrochová se na chvilku zastavila, potřebovala se vydýchat. Poslední roky už není žádná sportovkyně – jestli kdy vůbec byla. Rukama smetla bílou pokrývku šály. Sníh, který jí křupal pod nohama, utichl. Neslyšně zaklela. Pozornost směřovala ke dveřím krypty, byly otevřené, nesl se z nich hlas forenzních techniků. Napínala uši, přesto slovům nerozuměla. Vítr, který byl na kopečku silnější, se neúnavně stáčel do vírů a hučel jako meluzína.

„Už vám ji vedu,“ zavolal policista, který nesl její brašnu. „Paní primářka je tady!“ nechal ji na kopečku a sám klouzal mezi vzrostlými stromy až dolů ke kryptě.

Kapitán Kašmír byl větší gentleman. Jakmile si patoložky všiml, vyrazil k ní. Nabídl jí oporu své paže a pomalu s ní sešel dolů. Jako vždy byl velmi pozorný a neopomněl vyjádřit účast, že sem musela vážit cestu v takovémto počasí. V očích měl smutek, který již tradičně nesouvisel jen s péčí o její zdraví, to už věděla. To, co sedělo v jeho výrazu, souviselo s tímto místem. Přesto se jí zdál více skleslý než při jiném výjezdu. Asi to nebude hezký pohled, udělala si rychlý úsudek, zatímco nadávala na počasí a kotník, který se jí při sestupu ke kryptě zase ozval. Možná působila sobecky, ale člověk si vraždy nesmí příliš pouštět k tělu.

„To je to tak zlé?“ prohodila nakonec, když se připojili k Magdě Liškové. Jediná žena ve vyšetřovacím týmu, přesto v sobě měla mnohem méně empatie než její kolegové, čímž na mrtvá těla reagovala lépe.

Magda jen pokrčila rameny a ušklíbla se: „Zatím z toho radost nemáme.“

„Jak to?“ opáčila Hrochová a rychle si scénu prohlédla.

Nabízel se jí boční pohled na kostelík a vyšlapané schody, sbíhající se po stranách k sobě jako odvěsny trojúhelníku, pod nimiž se v tlustém kamenném zdivu nacházel bytelný vchod do krypty. Dřevěné dveře byly otevřené dokořán. Za nimi se vlnila tma a již jasnější hlasy. To, co přinášely, se jí nelíbilo, přesto je vytěsnila a snažila se utvořit si vlastní úsudek.

Kamenné zdivo kostela vylepšené satanskými obrazci. Obrácený kříž, pentagram. Dvě malá nepovedená graffiti. Další pentagram na vchodu do krypty – větší. Oproti černým znakům na zdivu měl sněhově bílý nádech, snad kvůli kontrastu s tmavě hnědou barvou dřeva.

Ale nic z toho nepřitahovalo její pohled tolik jako zamrzlé karmínově rudé kaluže krve před vchodem do krypty. Jsou celkem dvě, zhruba dvacet centimetrů od sebe. Každá je velká dobrých patnáct centimetrů. Kolem nich se vějířovitě rozpíná několik protáhlých krvavých cákanců a jasně definovaných krevních stružek. Vše vpité v bílé křupavé krustě.

Celkově je místo činu v poměrně dobrém stavu, snad díky stříšce, která je nad vchodem. Přesto předpokládá, že vrstva sněhu pohltila drobné kapky, které takové krevní ztráty bezpochyby provázely. Ano, a to je děsivé, teď už rozumí Kašmírovu výrazu. To, co vidí, je jen část, optický klam. Sníh vsákl krev, která působí velmi čerstvě, ale vše může být jen zdání, sníh je dobrý konzervant.

Nemusí patřit ke špičce jindřichohradecké kriminálky jako Renda Kašmír, aby pochopila, že tu ta krev dlouho není. Udusaný sníh a jen lehký poprašek – za což vděčí právě té stříšce –, ukazují na nedávný časový úsek, kdy se tu odehrálo něco děsivého.

Ale co? Ty satanské znaky už kdosi maloval na zdi kostelíku v dobách jejího mládí. Vždycky se našel někdo, kdo je odstranil, nebo se vyhlásila brigáda, čerpala se dotace na obnovu památek, ale znovu a znovu se tu objevují.

Rok od roku se to téma omílá v novinách. Pokaždé jsou připomenuty historky o uctívání ďábla a temnoty. Na základě novinových článků a tlaku veřejnosti jsou v oblasti kostelíku posíleny hlídky policistů. Posíleny – jednou za měsíc sem zajedou. Ovšem ne v zimě, to se sem nedá dostat.

Sama sem chodí od mládí, ale nikdy tohle místo nebylo spojováno s vraždou. Až dnes.

A jak to dopadne? Žádné téma se neudrží ani v novinách, ani v lidské pozornosti navěky. Padne pár podezření, jsou osočeni mladí chuligáni – kluci, co experimentují s drogami, ale žádná konkrétní jména nebo tváře.

„Zdá se to jenom mně, nebo tu chybí mrtvola?“ prohodila netrpělivě a upřela zrak na kapitána Kašmíra. Kdyby mohla, jemně by si podupla, ale sníh, který ji uvěznil na místě, jí to nedovolil. „No tak, Rendo, nenapínejte mě, kde je ten kluk, kvůli kterému se sem ženu?“

„To je ten problém,“ řekl konečně Kašmír. „Asi vás volali předčasně.“

„Jak to?“

„Žádné tělo nemáme.“

„To má být fór? Pozor, nesměju se.“

„Bohužel ne. Zatím netušíme, kde to tělo je.“

„Chcete říct, že se ztratilo?“ zamračila se. Tlustá péřovka s kožešinovou kapucí ji sice dostatečně hřála, ale chodidla ve starých sněhulích ji už solidně zábla. Věděla však, že nic se nesmí uspěchat, o to víc ji začínal štvát ten plíživý chlad. Snad jen myšlenka, že je tělo uloženo v kryptě, která drží stabilní teplotu, ji utěšila.

„Vzhledem ke zraněním předpokládáme, že odsud sám neodešel. Promiňte, chviličku.“ Protože ho zavolal jeden z operativců, vzdálil se.

„S takovou ztrátou krve by těžko odešel,“ konstatovala Hrochová. Pohled jí padl na Magdu, přesněji na lyžařské brýle, které jí v tento moment dost záviděla. „Jste celkem slušně vybavená, asi bych to taky měla zařadit do svého šatníku. Je to šik. Hádám, že vás taky zavolali omylem. Nebo to teď fasujete?“

„Byla jsem zrovna na běžkách, když mi volali. Ale znáte to, vraždu bych si ujít nenechala,“ zasmála se Magda a pokračovala s popisem trasy na Buk, kterou zrovna běžela a která protíná horizont kopečku na Jakubu.

„Tak to jste tu byla první, ne?“

„Výjimečně ano – byla jsem odsud necelý kilometr,“ ukázala za sebe směrem, kde tušila kaštanovou alej, a ihned vrátila pozornost k místu činu. „Ty dveře do krypty byly zajištěny zámkem, otevřeli je až naši technici. Ta petlice na dveřích je sice poškozená, ale podle kastelána je to už od léta. Hned jsme kontaktovali kastelána jindřichohradeckého zámku, dal nám klíče od krypty i od kostela,“ doplnila.

„A tělo nikde…“

„Ne.“

„Hm. Nemůže to být vždycky jednoduché. Jak dlouho tu jste?“

„Oznámení jsme dostali zhruba před hodinou, jsme tu čtyřicet minut. Já pětačtyřicet,“ očima znovu prolítla okolí krypty. „Kdyby odsud někdo s tak masivním zraněním odešel, těžko by v tom sněhu nezanechal jedinou krvavou stopu, nemyslíte?“

„Ne, to určitě ne,“ souhlasila Hrochová. „Rozhodně šlo o masivní krvácení, odhaduji bodnořezné rány, možná střelba?“ zvedla hlavu. Kdyby vyšla kulka, taková věc by forenzákům neunikla – ale za tohohle počasí? „Kdyby šlo o sebevraždu, kde je potom vražedný nástroj? A tělo!“

„Jestli forenzní technici nepotvrdí ani nález v kryptě – otvírají rakve –, rozšíříme prohledávaný koridor.“

„To je moudré. To tělo se nemohlo jen tak vypařit. Asi se shodneme, že ani jedna z nás na magické rituály nevěří, ne?“ zasmála se Hrochová.

„Rozhodně shodneme.“

„Ačkoli jedna reálná možnost tu je. Mám na mysli havrany. Co když jim dal někdo echo ještě dřív než mně,“ rozesmála se. „To víte, kšeft je kšeft.“

„Že by tu funebráci byli dřív než já? Elegantně zabalili tělo do pytle a potichoučku se vypařili?“ zasmála se Magda. Nežije tu dlouho, ale už si v místním plátku párkrát přečetla o bitce mezi pohřebními společnostmi. Jestli něco, tak místní noviny miluje.

„Hm, mám radost, že se s naším městem pěkně sžíváte,“ podotkla Hrochová a pomalu se podívala na Kašmíra, který se k nim vracel. Zase se tvářil tak obřadně, že jí to nedalo a rozhodla se ho popíchnout. „Podle mě se na ten případ musíte dívat širší perspektivou. Tělo pryč, do toho tohle psí počasí a tyhle čmáraniny…,“ ukázala na dveře krypty. „Co když v tom má prsty ďábel,“ zašeptala, ale dostatečně hlasitě, aby ji kapitán slyšel.

„Myslíte ty satanské znaky na zdech kostela a dveřích do krypty? Policejní fotograf již vše zdokumentoval.“

„Samy se nenapsaly… i když, vyloučit to nejde. Ďábel má nejrůznější prostředky nebo pomocníky? Jak se to říká?“ poťouchle se usmála.

„Všechno prověříme,“ podotkla Magda seriózně, třebaže jela na stejné vlně jako Hrochová. Ona sama by ty události do souvislosti nestavěla. Praha, odkud sem přišla, je plná podobných výjevů, ale nikdy v žádném věstníku nečetla o vraždě, která by byla následkem satanských hrátek.

„Vy jste tady teprve krátce, ale tohle místo je opředeno desítkami satanských historek. Některé jsou vyloženě dobré.“ Ke sklence dobrého vína, pomyslela si.

„Povídejte.“

„To by vám mohl spíš Renda vyprávět. Bůh a satan k sobě mají blízko, ne?“ rýpla si do Kašmírovy víry, což byla její libůstka. Podle ní jsou to žvásty. U pitevního stolu člověk velmi brzy pochopí, že něco jako Bůh neexistuje.

Kašmír, jako by její sarkasmus přeslechl, jen zavrtěl hlavou: „To, že je tady uctíván satan, jsou jenom pohádky. Nikdy – za desítky let, co pamatuji, tady na tom místě nebylo víc než pár protizákonných přestupků, které by se nedaly smazat domluvou nebo obecně prospěšnými pracemi. Žádný satanismus.“

„Uf, Rendu tohle téma dráždí. Radši toho necháme,“ mrkla na Magdu. Obě věděly, že Kašmír neholduje spekulacím. Ale co teď, když nemá do čeho píchnout. Podívala se na kopeček, jestli tam na ni čeká její saniťák. Stál opřený o strom, zřejmě kouřil, což vzhledem k počasí odhadovala jen podle jeho postoje.

„Souhlasím, satanismus můžeme škrtnout, ale pořád mohou být ve hře upíři,“ nabídla Magda a rukavicí si setřela sníh z brýlí.

„Malá upíří svačinka? Rozlitá krevní konzerva?“ pokračovala pobaveně Hrochová.

„Můžete si ten humor nechat na jindy,“ napomenul je Kašmír bez podráždění. „Tady zemřel člověk. Trochu úcty, prosím.“

Hrochová pokrčila rameny. Humor je přesně to, co většině lidem v takto náročných situacích pomáhá jít dál a nezbláznit se. Vždyť kolik lidí bez zhoupnutí žaludku rozdýchá množství krve jako z podříznutého podsvinčete? Schválně, kolik?

I její bývalý, kapitán Libor Prchal, který do jejich vyšetřovacího trojlístku patřil, se za třicet let u kriminálky nenaučil červenou bolest místa činu zvládat. Pitevna pro něj byla vyloučeným územím. Nešťastně si povzdychla.

„Tak tedy vážně, jestli tu není tělo, jsem tu zbytečná. Co jsem viděla, jsem okomentovala, ale protože nemáte tělo a sníh je slušný konzervant, nemohu vám o době smrti říct nic bližšího.“

Kašmír pokýval hlavou: „Je mi líto, že jste sem vážila cestu zbytečně. Můžu vám aspoň půjčit řidiče?“

„Není třeba, Rendo, mám tu odvoz.“

„Odvoz? Snad jste taky nepřijela na běžkách?“ nadhodil Štěpán Vokoun, vedoucí forenzního týmu, jenž právě vyšel z temna krypty. Na hlavě měl silnou čelovku, která způsobila, že všichni tři zavřeli oči a zároveň uhnuli hlavou. „Pardon, to jsem nechtěl,“ okamžitě vypnul světlo a rozhodil rukama. „Tak nic, velké odhalení se bohužel nekoná. Žádné tělo se nenašlo. Pokud jde o kryptu, potvrdily se naše prvotní odhady: už pořádně dlouho v ní nikdo nebyl.“

„To je přesně to, co jsem chtěla slyšet,“ odfrkla Hrochová. „Takže já odcházím. Až zase najdete tělo, prosím ujistěte se, že tam bude i ve chvíli, kdy mě vytáhnete z postele. Děkuji a taky vám přeji úspěšný den,“ otočila se v hlubokém sněhu a s hekáním zamířila po vyšlapané cestě směrem ke vstupu do kostela, kde na ni čekal sněhem zavátý saniťák. Podle toho, jak se třásl, mu byla pořádná zima. Ale dobře mu tak, aspoň okusil, že její práce není procházka růžovou zahradou, a třeba si přestane i myslet, že ten doktorský plat bere za nic.

2 Chvíli jí trvalo, než došla otevřít, ale ne proto, že by byla pomalá, jak se v jejím věku dalo čekat, ale protože si na uši nasadila sluchátka, do kterých si pustila relaxační hudbu. Až pes, který hlasitě zaštěkal a čumákem se jí otřel o nohu, ji přiměl, aby sejmula sluchátka a zjistila, co se děje.

„Někdo k nám jde, Alfíku?“ poplácala psa po hřbetě a rychle vyskočila. Sluchátka nechala spadnout na postel a pospíchala ke dveřím. Jindy by se podívala do zrcadla a trochu se upravila, ale dnes, po tom všem, jen odhrnula záclonku na dveřích a vykoukla přes sklo ven.

Pořád hustě sněžilo. Dokonce tak hustě, že sníh smazal jak otisky jejích sněhulí, tak Alfíkových mohutných ťapek. Cesta k brance byla naprosto bílá, a to ji ráno pečlivě prohrnula.

Ta branka – zase ji vyvrátil vítr. Klepe se jako rozpadající se stránky staré knihy. Když utíkala z parku domů, zapomněla ji zajistit a takhle to dopadlo.

Myšlenky jí přetrhlo další zazvonění. Jako by si ti dva nevšimli, že na ně zírá velkou prosklenou částí dveří.

„Přejete si?“ otevřela a přemýšlela, co jí asi chtějí. Zůstala stát na prahu, Alfík se posadil u její pravé nohy.

Žena v lyžařské kombinéze stáhla ruku ze zvonku. Měla teplé rukavice a na čepici posazené sportovní brýle. Muž po její levici měl oproti ní mnohem tradičnější oděv. Kabát, tmavé vlněné kalhoty, pletenou čepici a tlusté palčáky. Když promluvili, před obličejem se jim vznášely obláčky, které rychle pohltil sníh.

„Jsem kapitán Kašmír z kriminálky. Tohle je moje kolegyně kapitán Magda Lišková. Vy jste paní Beata Ambrožová?“

Přikývla a rukou naznačila, aby šli dál. Policistka ve sportovním se vrhla do tepla, jako by po ničem jiném netoužila. Její kolega však opatrně zavřel branku, a když zjistil, že má zlomený pant, použil kámen, který ležel před sloupkem, a branku zajistil.

„Ukážu vám svůj průkaz,“ řekla Magda a stáhla si rukavice. Zatímco jí velký bílý pes očuchával nohy, šátrala v kombinéze.

„Raději se zujte, děvenko,“ reagovala žena jemným ženským hlasem. Ne proto, že z policistčiných běžeckých bot prosakoval tající sníh, ale protože byla přesvědčená, že je ta mladá žena dočista promrzlá.

Děvenko, otřásla se Magda v duchu, tak už jí roky nikdo neřekl – naposled snad její prababička. Ale proč taky. Třicítka je už její kamarádka a ona, třebaže se snaží věk všelijak maskovat, už jako holčička nevypadá.

„Měla byste se zajímat, koho pouštíte do domu,“ podotkl kapitán Kašmír a předložil jí svůj průkaz.

„Kdyby bylo něco v nepořádku, Alfík by mi to dávno řekl. Odložte si, uvařím vám čaj, ať se zahřejete.“ Tvář měla nezvykle klidnou, rozhodně klidnější než jiné osoby, které nahlásily nález mrtvoly.

Policisté sledovali, jak starší éterická žena svižně pluje svým barevným bytem, prostupuje do jeho hloubi a bílý pes, sahající ženě svou výškou až k bokům, ji následuje. V květovaných kalhotách a svetru s pestrým mandalovým vzorem šlo téměř těžko rozeznat, kde byt končí a kde začíná ona. Jen bílá srst psa, jasně prozařující prostor, určovala bod, kde se žena nachází.

„Uvařím vám jemný zelený čaj pro klidnou mysl,“ prohodila, když se zastavila před kuchyňskou linkou. Než se k ní vyšetřovatelé připojili, skleněná konvice již stála na plynovém hořáku a uprostřed stolu čekaly čajové kalíšky.

Místnost byla vymalována bleděmodrou barvou a na zdech visely mandalové akvarely. Stejný vzor se objevoval i na ubrusu a na polštářích červeného gauče. Vše uklidňovalo a nabíjelo zároveň. Příjemné klima umocňovala něžná vůně jasmínu. Do prostoru se šířila z aromalampy zastrčené na okenním parapetu mezi květináči.

Magda se posadila ke kulatému jídelnímu stolu, nad kterým visel lustr z rákosí. Rozepla si kombinézu a stáhla ji až do pasu. Snažila se odhadnout, co je ta žena zač a kolik jí může být let.

Kašmír, který s vřelým poděkováním přijal nabízené místo k sezení, měl v hlavě jiné otázky. Všechny začal zhmotňovat ve slova, když se k nim Beata Ambrožová i s čajem připojila.

„Tak, můžete se ptát,“ vydechla a na stole zapálila bílou svíčku. „To čistí energie.“ Svaly na rukou měla dlouhé a štíhlé, stejně jako na celém těle.

Magda přikývla a ruce ovinula kolem hrnku. Ten klid, který z ženy vyzařoval, byl zvláštní. Děsivý. Pronikavě modré oči jí z tváře přímo zářily. Ta tvář nebyla nejmladší, ale stále pohledná, s jemnými liniemi vrásek.

„Vy jste volala k nám na policii, že jste našla tělo, mám pravdu?“ začal Kašmír zvolna, a když žena přikývla, požádal ji, aby mu vše popsala do nejmenších detailů.

„Bylo asi sedm, když jsem docvičila svou ranní sestavu. Alfík už byl netrpělivý, je zvyklý, oba jsme zvyklí, na ranní procházku. Dlouhou, za každého počasí. Člověk nesmí zlenivět, ne v mém věku,“ usmála se. Kašmír jí úsměv opětoval.

„Bydlíme kousíček od Jakubu, ale ke kostelíku jsem původně jít nechtěla. Protože hustě sněžilo – ne tak silně jak teď, ale dost –, šli jsme horem, kaštanovou alejí, přes Polívky, směrem k letišti. Alfík na Polívkách rád pozoruje kachny – ale nebojte, nikdy by jim neublížil.

Když jsme se vraceli, chtěla jsem jít horní cestou rovnou domů, ale Alfík se nahoře na kopečku trhl – občas to tak dělá, někdy ho dráždí zajíci, jindy sám bere do zaječích a peláší nedočkavě domů. Dneska si to zamířil rovnou ke kostelíku.

Volala jsem na něj, ale nevracel se. Jen štěkal. To mi přišlo divné. Štěká, jen když se mu něco nelíbí. Tak jsem šla za ním. Musela jsem obejít celý kostelík, byl až dole u krypty. Stála jsem ve svahu z boku kostela, když jsem si všimla toho těla,“ zarazila se.

„Můžete ho popsat?“ požádal ji Kašmír.

„Byl to chlapec. Poměrně mladý. Na sobě měl barevnou modro-oranžovou bundu a tmavé kalhoty. Možná šedé, nevím přesně.“

„Byl zapadaný sněhem?“

„Minimálně. Nemohl tam ležet dlouho. Spíš chviličku. Aspoň myslím.“

„Znáte ho? Nebyl vám povědomý?“

Zavrtěla hlavou.

„Jak ležel?“

„Na zádech, stočený na levý bok. Kolem něj byla spousta krve,“ nepatrně se otřásla.

„Jak vypadala ta jeho zranění?“

„To nevím.“

„Vy jste nešla až k němu?“

„Ne, to ne. Měla jsem strach. Zůstala jsem nahoře a zavolala na Alfíka. Nešel až k němu, stál asi tři metry od něho a štěkal. Taky jsem volala na toho mladíka, jestli je v pořádku, ale bylo mi jasné, že nemůže být naživu.“

„Jak to?“ zeptala se Magda.

Pokrčila rameny. Teď si to vyčítá. Možná ho mohla zachránit. Zpanikařila.

„Tak jste zavolala záchranku,“ pomohl jí Kašmír.

„Chtěla jsem, ale nikdy u sebe nenosím mobil. Když ke mně Alfík přiběhl, snažila jsem se co nejrychleji dostat domů. Bydlím od kostelíka osm set metrů – ale to už víte. Hned jak jsem byla doma, zavolala jsem policii. Řekli mi, že se o zbytek postarají.“

„Viděla jste tam ještě někoho?“

„Ne, to ne.“

„Nějaké stopy? Ve sněhu nebo něco na stromech, cokoli neobvyklého…“

„Nic. Hustě sněžilo. Nevím, možná kolem těla nějaké stopy byly. Těžko říct, na tu dálku to nešlo poznat. Vidím ještě poměrně dobře, ale ne jako ostříž, ne v té vánici.“

„Byly dveře do krypty otevřené?“ nadhodila Magda.

„To vám neřeknu, stála jsem bokem, viděla jsem jen to tělo, ne dveře. Je nad nimi taková stříška, není tam vidět.“ Možná to byl důvod, proč nesešla níž, podvědomě tušila, že tam může číhat nebezpečí.

„Budeme s vámi muset sepsat výpověď.“

„To znamená co?“

„Že se za mnou, třeba v pondělí, zastavíte na stanici a vše, co jste nám teď řekla, zapíšeme do protokolu.“

„Když to musí být, zastavím se. A dejte si ten čaj, děvenko, než vám vychladne,“ pobídla policistku. „Kápla jsem vám tam trošku výluhu z heřmánku, ten harmonizuje ženské energie, cítím, že to potřebujete.“

Magda se nuceně usmála: „Asi bychom měli jít,“ podívala se na Kašmíra, „čeká nás hodně práce.“ Mírně odsunula hrnek. Kdyby jí tam kápla kapku brandy, neodmítla by.

„Počkejte, už víte, o koho šlo?“ zeptala se žena. Dívala se kapitánovi přímo do očí a myslela na to, s čím vším se už musely vypořádat. Byla v nich taková hloubka, dobrota a klid, až jí po zádech přejel mráz.

Místnost zaplnilo tíživé ticho, až Kašmír konečně promluvil: „Když jsme přijeli, tělo už tam nebylo.“

„Nebylo? To není možné! Ten chlapec nemohl jen tak zmizet!“ Oba policisté sledovali překvapení, které se rozlilo v ženině tváři. Bylo nehrané, stejně jako děs, který ho vystřídal. „Jestli byl zraněný a já ho tam nechala… Ale… Přísahala bych, že je mrtvý! Všude bylo tolik krve.“

„Byl pobodaný, nebo zastřelený?“ zkusila Magda znovu.

„Už jsem vám řekla, že nevím. Ale bylo tam tolik krve…“

„Možná jste se spletla, to počasí…“

„Nespletla. To tělo tam bylo, jsem si tím jistá. Možná si říkáte, že bába jako já, které táhne na třiaosmdesát, to už má pomotané, ale toho mladíka jsem skutečně viděla.“

Magda si zapnula kombinézu a přesvědčivě prohodila: „Nemějte strach, věříme vám, ale už vážně musíme jít,“ zvedla se k odchodu a čekala, až Kašmír poděkuje za čaj, pohostinnost a rozhovor, aby mohla vydechnout opojnou vůni jasmínu a zaplnit plíce čistým zakouřeným vzduchem stoupajícím z komínů jindřichohradeckých domácností.

„Ty jí věříš? Já teda moc ne. Možná je bláznivá nebo senilní, na její výpověď se těžko můžeme spolehnout,“ nadhodila cestou k autu. Kvůli počasí si zase nasadila brýle. Běžky odpočívaly ve služebním voze.

„Proč myslíš?“

Magda mu věnovala překvapený pohled. „Tvrdí, že je jí přes osmdesát, vypadá tak na pade. Viděls ten byt? A ty kecy o harmonizaci ženské energie? Výluhu z heřmánku… Před dvěma hodinami našla mrtvolu a tváří se, jak kdyby se vrátila z dovolené. Podle mě jí hrabe.“

„Proklepl jsem si ji v registru, je jí skutečně dvaaosmdesát.“

„Ne, to není možné. Vždyť vypadá tak dobře! Sakra, jak to dělá?“

„To bude tím krajem, tady se nestárne,“ prohodil, protože někdy cítil, že si Magda na tu malebnou jihočeskou díru, jak Jindřichův Hradec ve slabších chvilkách nazývá, stále nemůže zvyknout. „Navíc je cvičitelka jógy.“

„To víš jak?“ změřila si kolegu. Jeho postava je velmi sportovní, ale může za to jeho záliba ve veslování a jízdě na kole, rozhodně ne jóga.

„Když jsem jí spravoval tu branku, oklepal jsem štítek na sloupku – má tam dřevěnou cedulku. Je na ní vypáleno Instruktorka jógy a ženských kruhů.“

„Ženských kruhů? To mě celkem děsí.“

„Mě spíš děsí, že to u kostelíka na Jakubu vypadá jak na jatkách, ale tělo chybí. A my nemáme jedinou stopu, až na její výpověď.“

„Takže jí to celé věříš?“

„Ta žena ví, co viděla, je naprosto při smyslech.“

„Když to říkáš…, ale v tuhle chvíli je to prašť jako uhoď. Moc nám nepomohla,“ sáhla do kapsy, kde jí zavibroval mobil. Škoda, že tu s nimi není Libor Prchal, určitě by prohodil nějakou příjemnou repliku, něco v tom smyslu, že když si harmonizuje svoji vagínu, bude ve dvaaosmdesáti taky tak příjemně vyklidněná.

Ale Libor tu není. A chybí jí. Telefon zastrčila pod čepici a pevně přimáčkla k uchu. Než hovor přijala, ještě křikla na Kašmíra: „Řídíš!“

3 Včera trochu přebral. Pachuť šampusu cítil na jazyku i v hlavě. Není zvyklý pít, bylo hloupé s tím začínat jen kvůli ní. Převalil se na bok, čekal, že tam bude ležet vedle něho, že ji pohladí po vlasech a bude pozorovat její jiskrné mládí, ale namísto toho mu pohled padl na budík, který odtikával půl jedenácté.

„Oli,“ zavolal na ni a napjatě poslouchal. Říkal jí Oli, i když se jmenovala Olena. Tvrdila, že je Ukrajinka, ale podle něho přišla z Ruska. Kluci, kteří pocházeli z Moskvy, se kterýma chytal v KHL, měli naprosto stejný přízvuk.

Ale jemu je jedno, odkud sem vítr Oli zavál, zrovna jako důvody, které ji k tomu vedly. I on měl křídla toulavého ptáka, kdysi byl pyšný, že poznal svět.

Slyšel ji v kuchyni. Ne přesně ji, ale kávovar, který zapnula. Jemně hučel, určitě mu došla voda. Už tu přespává několik týdnů, a ještě se nenaučila nádržku před zapnutím kávovaru zkontrolovat. Někdy má pocit, že je to první kávovar, který kdy viděla.

Mohl by vstát a jít si ulevit – ještě by to stihl, než dodělá kafe, ale slyšela by ho. Byla by zklamaná, že ho nemůže překvapit. Vždycky se tak šťastně usmívá, když mu donese tác se snídaní.

Je milá. Trochu mladá, ale on už to tak má. Jemu staré vyprahlé roštěnky nic neříkají. Co na něm vidí ona, je otázka. Možná si myslí, že má prachy, nebo ji fascinuje jeho minulost. V posteli taky není nejhorší, to se musí nechat. Za tři roky mu bude šedesát a cítí se stejně, jako když oslavil čtyřicítku.

Ne, cítí se líp. Čtyřicítka stála za hovno. Ten rok pověsil brusle na hřebík a hokejku, se kterou odehrál poslední zápas, uložil do prosklené vitríny, kterou má naproti posteli. Dívá se na ni každé ráno, když se probudí.

Teď taky. Ale kdyby tu vedle něj ležela Oli, díval by se na ni. Nic nezažene staré vzpomínky jako teplá náruč něhy.

Oli má dlouhé tmavé vlasy skoro do pasu. Jsou jemné, přesto tvrdé. Brunety se mu vždycky líbily. Novináři mu dali přezdívku Brunetový král. To bylo v Rusku. Na konci jeho kariéry.

Na časy v NHL vzpomíná mnohem radši. Byl legenda. Každý s ním chtěl jít na pivo. Každý chtěl jeho autogram. Každá si bez problému sundala kalhotky a vlezla mu do postele.

Jo, využíval toho. Ale ne proto, že by byl prasák, ale protože se tam za velkou louží cítil osaměle. Když to pustil před novináři, utahovali si z něj, ale nikdo z nich neví, jaké to je žít jenom na ledě. Trénink, další trénink. Zápas. Znovu zápas, pak tři tréninky, a tak to jde dokola. Všude je spousta lidí, každý po vás něco chce. Ale váš mozek touží jen vypnout.

Někteří kluci to řešili chlastem nebo kasinem. On patřil ke skupině, která relaxovala sexem. Dodnes mu to mnozí vyčítají, ale on je na sebe hrdý. Jednak se leccos naučil a pak, a to není k zahození, i v tomhle věku umí v posteli zaujmout mladou holku. Ale předně, přišel si na slušný prachy.

Jo, on, Broněk Bidlo, patří k té malé skupině elitních hráčů, kteří nejenomže vydělali slušný prachy, ale hned je nerozfofrovali. Ne. On byl lepší. Když skončil s kariérou, vrátil se domů, do rodného města a koupil hokejový klub, ve kterém vyrostl – který ho doslova udělal. A on umí být vděčný.

Zaplatil nákladnou renovaci stadionu, založil fond, ze kterého mladým klukům a holkám – protože fandí i hokejistkám – hradí nákladnou výbavu i soustředění.

Zbylo mu dost, aby podpořil pár charitativních projektů, významně se podílel na dostavbě domova důchodců a v tom všem rozdávání nezapomněl ani na svého tátu, kterému koupil vysněnou ovčí farmu nedaleko Třeboně.

Zbylo i pro něj. Většina lidí nepochopila, proč zbytek svých peněz nasypal zrovna do vlaků. Ale vláčky byly od dětství jeho druhou láskou. Děda byl mašinfíra. Chvíle, kdy za ním chodil do práce a děda mu poutavě vyprávěl, jak to na železnici chodí, má hluboko vryté v srdci. Ten rok, co hrál v NHL a získal svůj první Stanley Cup, děda zemřel. Ten pohár už si nepotěžkal. Ranila ho mrtvice, když se s kluky z Čech letadlem vraceli domů.

Děda mu odkázal svou sbírku vláčků a taky deník. Celý ho přečetl v den pohřbu. Děda měl sen. Přál si mít dost peněz a koupit úzkokolejky, které právě někdo zprivatizoval. Tvrdil, že ten chlap má velké oči, ale že vlakům vůbec nerozumí.

Když bývalý majitel skončil s Jindřichohradeckými úzkokolejkami v exekuci, začal se o ten projekt zajímat. Těžko říct, jak se to stalo, ale koupil je. Peníze tehdy měl.

Dnes je hrdým majitelem Jindřichohradeckých úzkokolejných drah a má pocit, že ani jeho děda by si s návratností jeho investice nevěděl rady. Milion hezkých nápadů sežralo až příliš milionů dolarů. Korun. Pořád přepočítává na dolary, i když poslední část jeho příjmu tvořily právě ruble.

„Broňo, snídaně!“ Oli mu zatřásla ramenem. Na sobě měla jeho formální košili, kterou jí jednou půjčil místo pyžama. „Broňo.“

Líbilo se mu, jak jeho jméno neohrabaně vyslovuje, možná se to nikdy nenaučí. „Promiň, asi jsem spal s otevřenýma očima,“ usmál se na ni.

Počkala, až se v posteli posadí, a pak mu na peřinu postavila podnos s jídlem. Smažená vejce – už ví, že jich sní k snídani minimálně pět, dva krajíce žitného chleba, sklenici džusu, banán a pořádný hrnek kávy.

Kafe pije až od té doby, co skončil s hraním. Předtím to byl protejňák. Ale ostatní stravovací návyky ve svém jídelníčku ponechal. Stále hodně sportuje, pohyb k němu patří. Bez pořádného jídla by nebyly slušné svaly – a možná by nebyla ani žádná Oli.

„Moc se mi to líbilo,“ skočila na volnou půlku postele a přitulila se k němu. Polorozepnutá košile odhalila pevná ňadra a tmavé bradavky. Nedovedl si pomoct, musel je pohladit.

„Teď jez, ať ti to nevychladne,“ zadržela jeho ruku a podala mu vidličku. „Budeš jíst sám, nebo ti mám pomoct?“ roztomile zašišlala.

„Ty si nedáš?“

„Už jsem jedla, ale ty hezky papej,“ vytrhla mu vidličku a nabrala na ni míchaná vejce. Na ten recept byla pyšná. Teď se sice živí jako uklízečka, ale tam u nich doma byla dcerou slavného šéfkuchaře. Něco se od něj přiučila, třeba přidávat do míchaných vajec mléko a šafrán.

Už zase měl pocit, že ho chce krmit, proto ji pevně objal a políbil do vlasů. Vrátila mu příbor a dokud nedojedl, mlčela. Což mu vyhovovalo, v mládí neměl rád, když se holka zdržela příliš dlouho, obzvlášť když měla potřebu žvanit. Oli jako by cítila, co potřebuje. Jen tu leží, přijímá jeho láskyplný stisk a pozoruje, jak jí.

„Co chceš dneska dělat?“ zeptal se po chvíli. Nemyslel tím, že tu má zůstat celý den, ale pokud na tom bude trvat, je s tím tak trochu smířený. Jednou i jeho přestane bavit ta hra a bude rád, když prožije normální víkend.

„Budu pracovat. Peníze potřebuju.“

Pracovala pro něj. Občas, když od něj ráno pospíchala, tuhle skutečnost připomínala. Měl pocit, že je to taktika, že chce, aby řekl, že nikam nemusí, že na úklid vagonů najme jinou uklízečku, ale on nic takového říct nemůže. Na to, aby dotoval mladou holku, má kapsu příliš děravou. Jeho sen míří do exekuce a ač se snaží sebevíc, není to výnosný kšeft a tenhle projekt vítězně neskončí.

Ještě to nevzdal. Nikdy nic nevzdal. Za sebe, za svůj tým vždycky dřel až do konce. V jeho životě neexistuje jiný cíl než vítězství. Proto dál vymýšlí způsoby, jak vydělat prachy. Zima tomuhle kšeftu nepřeje. Ještě v létě, to se dá nějak uživit, ale pak přijde několik hluchých měsíců – víc než několik, a opět musí sahat do vlastních zásob.

Už prodal lokomotivu a tři vagony. Ne, že by byli kupci, kteří by se o to prali, ale umořil dluh předloňské zimy, ovšem tu loňskou to nepokrylo. Záplata nebyla dost velká. Nacpal spoustu prachů do reklamy, a i když mu studie, kterou si nechal zpracovat u renomované reklamní agentury až v Praze, slibovala zázraky, nekonaly se.

Přesto se jeden projekt chytl. Pronajímá vagony na firemní akce. Je až překvapivé, kolik chlapů má stejně jako on krásnou dětskou vzpomínku a lásku k železnici. Bohužel, pronájem vagonu i s jízdou je drahý špás a většina firem se spokojí s pronájmem vagonu v depu. Když vyjede čtyřikrát do týdne, je to dobrý týden.

Tenhle k těm lepším patří. Vlastně je to nadstandard. Už vyjeli pětkrát a dnes to bude po šesté. Dokonce i zítra uslyší místní jeho mašinku houkat na trase Jindřichův Hradec – Obrataň.

Oli je jedna z osmi zaměstnanců, kteří pro něj v zimě dělají. V létě jich nabírá třikrát tolik, ale v zimě mu pár lidí stačí. Tři strojvedoucí, čtyři nádražáci, jedna uklízečka. Pak je tu samozřejmě pomocný personál, účetní, právník, ale všechny najímá externě.

„V kolik musí být vagon hotový?“ zeptala se Oli, když dojedl a tác posunul na kraj stolku. Stále měla prsa odhalená, cítil, že se mu nabízí. Dokonce na ni dostal chuť, ale namísto toho se zvedl a zamířil do koupelny.

„Potřebuju ho na třetí.“

„Jo.“

Slyšel v jejím hlase povzdech, ale taky kroky, které ho následovaly do sprchy. Tušil, že ho požádá, aby ji zase svezl na nádraží, a on ze slušnosti neodmítne. Určitě se ho zeptá ve sprše, až se spojí s jejím namydleným tělem, a proti takové prosbě není žádný férový chlap imunní.

„Jsi nádherná,“ zašeptal jí do ucha a vnikl do ní.

Hlasitě vzdychla a než dosáhla druhého orgasmu, prohodila, že by ji mohl hodit autem.

4 Po několika týdnech měla mít konečně volný víkend. Ale to většina z nich. Rozhlédla se po zaplněné zasedačce a hlavou jí projela vzpomínka na její odrůstající děti. Už jsou skoro dospělé, studují vysokou. Včera večer přijely z koleje, aby si s rodiči užily druhý adventní víkend. Slíbila jim sáňky, ale na to nebylo nejlepší počasí. Nakonec ji ukecaly na brusle. Ne že by byla zapálená nebo zdatná bruslařka, ale na stadionu prodávají celkem obstojný punč.

Takže brusle nenazula. Neuvařila ani oběd, ani nezadělala na perníčky. Místo ucucávání vaječňáku – který připravila ve čtvrtek v noci, ucucává průměrné kafe bez špetky alkoholu. Nesedí doma na měkkém gauči, ale na ne právě pohodlné pracovní židli. Neobklopují ji její blízcí, ale kolegové. Nic proti nim. Ale tenhle víkend si představovala jinak.

Jednu výhodu to teda má, natáhla se pro své kuřácké pouzdro a vylovila jednu ze svých zakázaných lásek a zapalovač. Doma, před dětmi, nekouří. Cvakla zapalovačem, plamínek se zaleskl v jejích očích a šéfka kriminálního oddělení major Karla Hrdličková stiskla svými tenkými rty cigaretu a nedočkavě nasála do plic nikotin.

„Tak si to rychle projdeme,“ zhoupla se v židli a očima vyzvala kapitána Kašmíra, aby se ujal slova. Je to jeho případ, jeho zodpovědnost, jeho řešení. Ona s tím vším nemá společného víc než zkaženou sobotu.

Kašmír přikývl a než se pustil do rozboru výsledků vyšetřování, všem přítomným policistům poděkoval. Karla věděla, že to měla udělat sama, ale právě ve dnech, jako je tento, a s případem s takovými rysy nechce ani ona, natož ostatní, ztrácet ani minutu.

„Samozřejmě i já děkuji za váš profesionální přístup a cením si, že jste všichni dorazili, i když jste určitě měli lepší plány,“ řekla nakonec, protože jí to nedalo. „Ale teď už se nebudeme zdržovat, Rendo, prosím,“ přiložila cigaretu mezi rty a zadívala se do dálky, na velkou obrazovku televize, kam už Magda Lišková posílala snímky z místa činu.

„Dnes krátce po deváté obdržela hlídka městské policie hlášení, že se v parku na Jakubu, u kostelíka, nachází tělo mladého muže. Telefonát realizovala Beata Ambrožová, která v tu dobu venčila psa.“

„Počasí, že by psa nevyhnal,“ zasmál se jeden z operativců, který za stolem seděl naboso, jen v pantoflích. Boty včetně ponožek měl z té dopolední akce komplet promočené a sušil je na topení ve své kanceláři.

„Beata Ambrožová?“ zpozorněla Karla. Temné oči přimhouřila jako kočka. „Není to ta cvičitelka jógy?“

Magda přikývla a s mírnými pochybami prohodila: „Taky instruktorka ženských kruhů.“

„Beatka,“ usmála se Karla, což u ní nebylo až tak obvyklé. „Tu znám.“ Víc to nekomentovala. Nic o tom, že právě díky Beatce, která jí rozproudila ženskou čakru, se po letech snažení dostala do jiného stavu a doma má víc než dva vysokoškoláky, nikomu vyprávět nebude.

„Myslíš, že je spolehlivá svědkyně?“ zeptala se Magda.

„Máš pochybnosti?“

„Přišla mi… taková… jiná. Vzhledem k okolnostem je tu jistá možnost, zda skutečně viděla, co tvrdí.“

„Blbost. Beata je ve velmi dobré kondici. V občance už má sice vyšší číslo, ale tady,“ ukázala si Karla na hlavu, „jí to perfektně funguje.“ To že se za ní dvakrát do roka zastaví jen tak na kus řeči a čas od času si zajde na její lekci, je taky její věc. „Možná se na svět dívá jinak než ty, Magdo, ale mozek i zrak má v pořádku. Rendo, pokračuj.“

„Podle jejího popisu šlo o mladého muže, který měl na sobě modro-oranžovou bundu a tmavé, pravděpodobně šedé kalhoty. Ležel mírně na boku. Charakter zranění nedefinovala. Popisovala jen velké množství krve,“ vzhlédl k obrazovce, kde už v kontrastu bílého sněhu doslova zářily kaluže rudé krve.

„Nešla blíž?“

„Snažila se ho kontaktovat, ale na zavolání nereagoval. Blíž se neodvážila, utíkala domů, aby zatelefonovala pro pomoc.“

„Tu zprávu jsem přijal já,“ přihlásil se policista bez ponožek. „Bylo přesně 9:03. Do dvou minut jsem zalarmoval všechny složky systému.“

„To ty jsi tam poslal Hrochovou? Tak teda dík, Romane,“ Magda protočila oči a pokračovala k dalšímu snímku. „Podle popisu svědkyně jsem zakreslila pravděpodobnou polohu těla.“

„Vypadá to na velmi masivní krvácení,“ konstatovala polohlasem Karla. I když tělo chybělo, celkem živě si díky nákresu dovedla představit, že šlo o akt velké brutality. A to se v místních poměrech moc často nevídá.

„Hrochová se rovněž přiklání k závěru, že šlo o zranění neslučitelná se životem. Bohužel, víc nám k tomu říct nemohla,“ ušklíbla se na Romana.

„Asi slušně soptila, co?“ zasmála se Karla. S Hrochovou, která je o něco starší než ona, pracuje řadu let. Protože kdysi bývala manželkou jejich kolegy Libora Prchala, zná ji blíže i na osobní rovině.

„Ani ne, ta věc s Liborem ji musela pořádně sebrat,“ opáčila Magda, načež se místnost krátce zalila tichem. „Je poslední dobou mnohem míň kousavá.“

„No, nepřijde mi,“ opáčil Roman, kterého Hrochová před chvílí pořádně sepsula po telefonu, že ji povolal, aniž by věděl, že tam je skutečně tělo.

„Tak zpátky k tématu: co stopy?“ rozčísla ponurou atmosféru šéfka.

„Forenzní tým se snažil na místě zajistit stopy, ale vzhledem k počasí si od toho nemůžeme nic slibovat,“ pokračoval Kašmír.

„Takže nic nemají?“ Když Kašmír zavrtěl hlavou, zeptala se na kryptu. Nakonec nadhodila otázku, kde to tělo nyní je. „Nějaké hypotézy už musíte mít, ne?“

„Varianta, že by někdo po tak masivním krvácení odešel z místa činu jen tak, aniž by zanechal stopy ve sněhu, vyloučili jak Hrochová, tak forenzní technici. Zatím jsme prohledali kostel, kryptu a nejbližší okolí kostela a postupně zvětšujeme koridor pátrání. Další svědky nemáme, identita muže dosud nezjištěna. Procházíme registr pohřešovaných,“ rekapituloval.

„Musel to být někdo místní. Dřív nebo později někomu chybět bude,“ podotkla Magda. „Zatím doporučuji nezveřejňovat informace.“

„Tobě se to snadno řekne, Magdo, ale věř tomu nebo ne, pět minut po tom, co jste mi volali vy, mi zavolal i Egon Prchal z Deníku. Chce se tu někdo přihlásit, kdo mu dal echo?“ podívala se po přítomných a zrak jí uvízl na Romanovi, který je natolik nekolegiální, že by od něj něco podobného čekala.

„Tak to bude záhada zmizelého těla brzy vyřešena,“ podotkl Franta, další z operativců, načež se zasedačkou roznesl hořký smích.

„Tělo zmizelo, nevíme kam, ale je jen jeden člověk, který na tom mohl mít zájem,“ nakousla Karla. „Ovšem předpokládám, že pracujete i s variantou sebevraždy ve stádiu pokusu.“

„Sebevrazi se nesmí pohřbívat na hřbitově,“ upozornil Roman.

„A tím chceš říct co?“ nadhodil Franta. „Že si to někdo v půlce akce rozmyslel a šel pokojně skonat přirozenou cestou, jen aby využil placený flek na krchově?“

Karla zavrtěla hlavou. „Tak dost.“ Příliš hloupých spekulací. „Jaké jsou předběžné odhady, Rendo?“

„Můžu ještě něco?“ přihlásil se Roman, který si stůj co stůj chtěl u Karly udělat oko. Poslední dobou se na něj dívá až moc příkře. „Mrtvý přece neodejde. Sebevražda ve stádiu pokusu? – nikde jinde se nenalezly další stopy krve. Vražda – ale kde je pak tělo? Podle mě tam mohl být někdo další, schoval se pod tou stříškou a to tělo pak v klídku odklidil.“

„Pokud ho někdo odnesl, neměl příliš času. Odhadujeme, že v době mezi nahlášením těla a příjezdem hlídky uběhlo dvanáct minut. Dalších deset až dvacet minut mohlo svědkyni trvat, než doběhla domů k telefonu,“ připomněl Kašmír.

„Dost času na to, aby se pachatel o tělo postaral, pečlivě ho zabalil a odnesl. Otázkou je, zda hledáme muže, nebo by to zvládla i žena. Každopádně musel mít sílu. I kdyby tam byl vozem, na cestu je to dobrých dvě stě metrů, spíš víc,“ uvažovala Karla.

„Podle předběžné zprávy z forenzního se bezprostředně na místě nálezu krve pohyboval jen jeden člověk. Otisky odpovídají jen jednomu páru bot. Žádné známky po tažení těla, nic, co by svědčilo o manipulaci s těžkým břemenem.“

„Stopy se v tomto počasí zajišťují jen velmi obtížně. Ledová krusta, po které zřejmě šel, mezitím zapadala sněhem,“ podotkla Magda, tak jak to komentovali forenzní technici.

„No, řeknu to takhle, ten problém vyřešte co nejrychleji, dřív než vyjdou zítřejší noviny – jinak si přečteme, že skupinka satanistů uspořádala na Jakubu krvavý rituál, který se bezpochyby povedl, protože tělo jednoho z nich odešlo na věčnost přímo k pánu pekel.“

„Tomu by snad nikdo nevěřil,“ zasmála se Magda.

„Je vidět, že tu nežiješ příliš dlouho,“ ušklíbla se Karla. Za dveřmi uslyšela rychlé kroky, zalila ji vlna napětí, odhadovala správně, že patří vedoucímu forenzních techniků Štěpánu Vokounovi, který slíbil, že se k nim připojí. „Tak co nám neseš?“ nadhodila, ještě než stihl projít dveřmi.

Štěpán si to namířil k volnému místu na konci protáhlého stolu přímo naproti Karle, mluvil vzrušeným hlasem, přímo za pochodu. Bílý plášť měl rozepnutý, vlnil se v rytmu jeho energických pohybů, což naprosto souznělo s jeho mladou energií i krásnými mužnými rysy.

„Asi si dáme zpátečku, jsme naprosto mimo,“ vychrlil ze sebe. „Jak to tak vypadá, někdo si z nás pořádně vystřelil. Něco takového jsem ještě nezažil!“

„Jak to myslíš? Vystřelil?“ vyhrkla Magda, která příležitostně sdílela se Štěpánem víc než práci.

„Ta krev je sice pravá, ale není lidská,“ pokračoval tvrdě. „To znamená, že tam k žádné vraždě nedošlo. Všechno bylo dokonale fingované.“

„Děláš si prdel?“ zasyčela Karla a popotáhla z cigarety.

„Chceš říct… že to všechno byla jenom hra?“ ozval se Kašmír.

„Jo. Blamáž. Ta krev je prasečí.“

„To jako vážně?“ zavrčel Roman a demonstrativně ukázal na nohy bez ponožek, načež hlasitě kýchl. Další z týmu operativců projevil své rozhořčení. Nejde jen o jejich práci, ale i ty pocity, soucit, které při takovém výjezdu prožívají.

„Někdo to sehrál – ale proč?!“ rozčílila se Magda. Podle všeho nebyla Hrochová s odhadem na vylitou krevní konzervu tak daleko.

„Možná přeci jen šlo o nějaký rituál,“ uvažoval Kašmír.

„Rituál nerituál, toho parchanta najděte, ať víme, komu poslat účet za dnešní výjezd,“ zavrčela Karla. Neštvaly ji ani tak prachy, které vyletěly komínem – ty z její kapsy nešly –, ale čas jich všech, jenž se rozplynul a který jim už nikdo nevrátí.

„Embargo na případ se ruší, hned teď zavolám Egonu Prchalovi a dám mu hezký příběh,“ pokračovala. V duchu si sumírovala, jak vyzdvihne perfektní práci svého týmu a ze známosti zmíní i Hrochovou. „Tak končíme, kdo měl mít volno, maže domů za rodinou, kdo to štěstí nemá, tomu přeji hezkou službu,“ zaklapla kuřáckou soupravu a vsunula ji do kapsy svého svetru. Dnes výjimečně neměla kostýmek, doslova si odběhla v lehkém domácím oblečení.

Po těch slovech se všichni jak mávnutím kouzelného proutku rozprchli, jen Magda s Kašmírem zůstali. Magda si vytáhla čokoládovou tyčinku, Kašmír si sedl k počítači a znovu si prohlížel fotky.

„Když to není vražda, tak co to potom je?“ nadhodil po chvíli, zatímco mu Magda stihla vylíčit své plány na odpoledne.

„Příležitost odejít z práce dřív a užít si hezkou sobotu?“ navrhla, protože dnes měla mít volno – oproti Kašmírovi. Na běžky už chuť nemá, ale může si užít odpoledne se Štěpánem. „Co kdybys to taky zkusil?“

„Co?“ neposlouchal ji.

„Jít domů jednou o něco dřív a být se svou rodinou? Pro jednou můžeš nechat papíry na pondělí – nebo ne?“

„Možná jindy.“ Chtěl Magdě nabídnout, že ji hodí domů – v autě má stále běžky, ale než stihl přeměnit myšlenku ve slova, zazvonil mu mobil. Volali z ústředny, zpráva byla krátká, během chvíle ji reprodukoval Magdě.

„Máme další oznámení. Stopy krve, tentokrát na nádraží.“

„Tělo?“ zamračila se.

Kašmír zavrtěl hlavou: „Ne, tělo opět chybí.“

„Tak to je fór. No nic, jedeme,“ zvedla se ze židle a vklouzla do rukávů kombinézy.

„Chceš se cestou zastavit doma, aby ses převlékla?“

„To nemá cenu, kombinéza je do té malebné jihočeské zimy tak akorát.“

5 Z policejní budovy to na nádraží nebylo daleko, sotva kilometr. Tentokrát dorazil kapitán Kašmír s kolegyní Liškovou na místo činu – které se možná nestalo žádným místem činu, jen dějištěm nevkusného vtipu nejapného šprýmaře, na minutu přesně jako výjezdovka. Hodiny ve voze ukazovaly 12:23, stejný čas jako masivní železné hodiny na drážní budově.

„Upřímně, jsem zvědavý,“ prohodil Kašmír spíš pro sebe než k Magdě, která ve voze telefonovala, a svižně vyskočil z vozu. Pletenou čepici si narazil na hlavu, spěšně zapnul kabát. Když obcházel vůz, aby své kolegyni otevřel dveře, jak měl jako dobře vychovaný muž ve zvyku, očima podrobně skenoval okolí.

Žlutá drážní budova nesla typické znaky prvorepublikové architektury. Po nedávné rekonstrukci se po letech chátrání konečně dočkala odpovídajícího stavu. Přímo za budovou se nacházel krytý peron, několik nástupišť a řada kolejišť, které provozovaly České dráhy.

Před budovou parkovalo zhruba dvanáct vozů, většinou hustě zasypaných sněhem. Jen pár z nich mělo skla čistá a stěrače v plném provozu. Za volantem zpravidla někdo seděl, motor tiše vrněl. Nic neobvyklého.

Obrátil pozornost na druhou stranu areálu. Malá bílá budova, která neevokovala nic bližšího. Přesto věděl, že na zasněženém štítu stojí nápis Jindřichohradecké úzkokolejky. V oknech, až na jedno, se svítilo, ke vchodu vedla vysokým sněhem prohrnutá a štěrkem vysypaná cestička, kolem se kupily závěje. Mnohem příjemnější pohled než na neopečovávaný prostor před žlutou drážní budovou, kde zastavil.

Chodník byl jako kluziště. Kousek odsud je box s pískem, ale že by to tu někdo posypal… „Počkej, dej pozor, klouže to,“ už měl ruku na klice, ale Magda, jako by ho neviděla, rázně otevřela dveře. Stihl uskočit, ale na tom ledu to nemohlo dopadnout jinak: podjela mu noha, jen tak tak se chytil kapoty, aby neupadl. Kousek od nich se ozval smích.

„Dej pozor, klouže to!“ parodovala jeho starostlivý tón. Tohle město klouže už tři týdny v kuse a nikdo s tím nic nedělá. „Jednou tě těmi dveřmi vážně praštím,“ dodala už normálně, přičemž se ušklíbla. „Nechci se opakovat, ale vážně dovedu vystoupit z auta, aniž bych si nabila držku.“

Kašmír je skvělý parťák, dokonalý vedoucí týmu, ale ve chvílích, jako je tato, kdy ji vnímá jako ženu, nepřipadá si jako rovnocenná parťačka, ale jako blbka. Ona není křehká soška, která se musí nosit v rukavičkách, aby se náhodou nepoškodila. O to nestojí! Není jako ostatní ženy, nepotřebuje speciální zacházení. Stovku zaběhne za stejný čas jako vynikající běžec, letošní půlmaraton dala za hodinu čtyřicet. Má speciální výcvik pro boj zblízka. Zbrojní pas a mušku přesnou jako gama nůž. Vystudovala práva a medicínu. Jo, má své slabosti: muže a sklenku dobrého alkoholu. Ale nikdy není nalitá tak, že by se neudržela na nohou. I na ledu by to ustála. A kdyby ne? Tak co, uklouzla by, co by se stalo: maximálně by si rozbila hubu. Nebylo by to poprvé ani naposledy. Navíc pád na led nebolí tolik, jako když si člověk nabije ústa vlastní blbostí. O tom už něco ví.

Přes její protest k ní natáhl ruku, protože noha v kozačce, které si v kanceláři přezula, i jí nečekaně podjela. „I chlapi si pomáhají. To není nerovnoprávnost. To je podpora.“

„Podpora pro stoletou tetičku, dík, není třeba,“ zasmála se chladně, ale jakoby za trest šla do kolen. Přes svoje odhodlání se ho reflexivně zachytila, a aby skryla drobné ponížení, zvedla bradu a pozornost nasměrovala na tmavé koleje, které jako černé umně pokroucené tkaničky vystupovaly z bílého sněhu. „To je ten váš jindřichohradecký zázrak?“ oklepávala si koleno.

„Úzkorozchodné koleje, tuším, že první vlak tudy projel v roce 1897, jestli se nepletu,“ vyšel směrem ke kolejišti, kde stála lokomotiva s připojeným vagonem. Již tak hustě nesněžilo, nicméně dva muži, čekající před zavřenými dveřmi vagonu, měli na svém tmavém pracovním oblečení slušnou vrstvičku sněhu.

Jeden byl starší, vyšší, s buclatou tváří. Kouřil cigaretu. Nohou rytmicky zašlapoval nedopalky trčící ze sněhu u jeho bot. Druhý působil mladě, ale jinak byl nevýrazný, jeho ramena však byla nezvykle široká, paže měl stejně mohutné jako jeho společník.

„Kapitán Lišková, kapitán Kašmír,“ řekla Magda a usmála se. Stejně jako Kašmír nabídla těm dvěma svůj služební průkaz.

Na oplátku se dozvěděli jejich jména i jak dlouho na dráze pracují. Magda pochopila, že patří ke stálým zaměstnancům, kteří zajišťují technický provoz. Jejich úkolem jsou těžké fyzické práce, které jim nikdo nemůže závidět.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Kašmír. Hlas měl vstřícný.

Muž kouřící cigaretu ji odhodil do sněhu a přimáčkl na ni těžkou pracovní obuv. Pokrčil rameny, promrzlá ruka mu zajela pod teplou beranici, podrbal se. „Těžko říct.“ Nikdy na řeči moc nebyl. O všem nejdřív přemýšlí, pak teprve mluví, ale tady není, co by k tomu řekl.

„Pepa chce říct, že o tom nic nevíme. Nemáme s tím nic společného. Jen tu stojíme a hlídáme, něž jako přijedete, že jo, Pepo.“

„Jo,“ přikývl. Vůbec se mu o tom nechtělo mluvit, ještě když si na ten pohled vzpomene, dělá se mu šoufl. Vytáhl krabičku a zapálil si další cigaretu, zatímco Mrňous, jak Štefanovi s klukama přezdívali, pokračoval.

„Byli jsme na dílně a makali, zrovna jsme se chystali svařovat, když Olena vlítla dovnitř,“ oči mu zajeli k bílé budově. „Povím vám, tak vyděšenou jsem ji ještě neviděl. Povídám: Co je, Olenko?, ale ona ze sebe nedostala ani větu. Jen škytala.“

„Olena tu uklízí,“ podotkl Pepa.

„Řekl jsem, ať si sedne a řekne mi, co se děje. Pepa jí nalil čaj. Nakonec z ní vypadlo, že v tom vagonu někoho určitě zavraždili,“ pokračoval Mrňous. „Trochu jsem jí nevěřil…“

„Nevypadala, že si dělá srandu,“ řekl starší nádražák.

„Proč jste jí nevěřil?“ chtěla vědět Magda.

„Po tom, co nás už párkrát vypekla, jsem jí na to znovu skočit nechtěl. Hlavně když řekla, že tam není mrtvola. No, povídám Pepovi, ať se tam zajde podívat – nechtěl jsem…“

„Jenomže to mohla být pravda, tak jsme šli nakonec spolu,“ dodal Pepa a ukázal na dveře za svými zády. „Na nic jsme nesahali. Jak jsme tam viděli tu krev, hned jsme zajistili dveře a hlídáme to tu.“

„Olena je ještě vevnitř, je tam s ní Adam Koutný. To je náš kamarád, byl s námi na dílně, když tam Olena vlítla.“ Samozřejmě by bylo lepší, kdyby tam Adam nebyl, ale nikoho beztak nenapadne, že nepřišel jen tak na pokec, ale kvůli rozbité koloběžce, kterou potřeboval svařit.

Kašmír jim poděkoval a požádal je, aby počkali v drážním domku. Někdo s nimi sepíše protokol. Než odešli, vzal si od nich univerzální klíč a již s návleky a sterilními rukavicemi odemkl vagon a po dvou lehce zasněžených schůdkách vyskočil dovnitř.

Jen se rozhlédl, na nic nesahal, udělal několik fotografií a potom rychle ustoupil, aby si i jeho kolegyně mohla utvořit o místě činu či šprýmu vlastní úsudek.

„Vypadá to reálně,“ řekla Magda. V ruce držela mobil a také ona si cvakla pár fotek. Zavolám Štěpánovi na forenzní, ať nejdřív udělají rozbor, jestli jde o lidskou krev, až pak se tomu budeme věnovat víc,“ udělala pomlku, protože tady bylo něco jinak. Ve vzduchu visela surovost a podle rozstříknutí krevních stop by si skoro vsadila, že byla použita střelná zbraň. Ale jestli to není zas další blbý vtip, moc slavně to nevidí. „Viděls tu mokrou podlahu?“

Kašmír přikývl, nemusel mít žádné větší zkušenosti a být nejlepším vyšetřovatelem v kraji, aby mu bylo jasné, že centimetr vody zničí veškeré stopy na podlaze: „Zatím budeme postupovat, jako bychom vyšetřovali vraždu. Standardní postup. Vyslechneme svědky, zajistíme stopy. A začneme s tou Olenou.“

Olena Smirnovova seděla na obyčejné dřevěné židli v klidném koutě dílny. V ruce držela půllitrový hrnek čaje, prsty se jí chvěly. Oblečená byla běžně – tmavá péřová bunda, džíny a šedé teplé sněhule s kožíškem. Pod ní, na tmavé betonové podlaze, se zvětšovala kaluž vody z tajícího sněhu, která jí odkapávala z bot.

Nacházela se ve společnosti mladého zrzavého muže, který by právě teď byl raději kdekoli jinde, třeba i na obědě u své nenáviděné tchyně jako jeho manželka s dcerou. Přesto když za nimi přišli dva policisté, snažil se chovat co nejvíce nenápadně a rovnou jim popravdě vylíčil, kdy a proč za kluky na dílnu přišel. Zmínil, odkud zná Mrňouse, i za kolik mu slíbil koloběžku opravit. Když si zapsali jeho údaje a on odpřisáhl, že si ničeho divného nevšiml, nikoho nepotkal, mašině i vagonu se vyhnul obloukem, nechali ho odejít i s rozbitou koloběžkou.

Magda se posadila na jeho židli a Kašmír si přitáhl stoličku, zády se opřel o dřevěný ponk. Pro vyslýchanou to tak bylo příjemnější, než kdyby nad ní stáli. Stres nikomu nesvědčí. A tahle mladá holka byla pod pořádným tlakem.

Jak prohlásil Mrňous, vypadala děsně. Maskaru měla rozmazanou, oči červené od pláče, přesto nešlo přehlédnout půvab její tváře. Bledá pleť lemovaná tmavými hustými kadeřemi, které si u hlavy sepnula ozdobnými sponkami, umocňovala její krásu.

„Vy tady pracujete, slečno Smirnovova?“ Když přikývla, zeptal se, jak dlouho.

„O jakých akcích to mluvíte?“

„Kdy byl ten vagon pronajatý?“