Michaela Grünig

BLANKENESE. ZWEI FAMILIEN

Schwere Entscheidungen

Copyright © 2024 by Bastei Lübbe AG, Köln

Cover design © by Massimo Peter-Bille

Cover Motive © by Joanna Czogala / Arcangel: Rido, shutterstock.com

Translation © 2025 by Soňa Brtna Havlová

ISBN 978-80-249-5825-5

Mé milované matce,

Helle Grünigové

Seznam osob

Rodina Caspariusových

Werner Casparius, 1862–1919, někdejší patriarcha rodu

a šéf rodinného rejdařství

Veit Casparius, *1870, jeho svobodný bratr,

po arizaci formální majitel rejdařství

Esther Caspariusová, 1872–1899, Wernerova zemřelá manželka židovského vyznání, která do rodiny přinesla peníze

Viktorie Caspariusová, *1876, Wernerova druhá manželka,

protestantka

John Casparius, *1892, syn Wernera a Esther,

dědic rodinného podniku

Leni Caspariusová, rozená Hansenová, *1897,

Johnova manželka

Sonja Caspariusová, *1924, dcera Leni a Johna

Max Casparius, *1924, Sonjin bratr-dvojče

Felicitas Caspariusová, *1899, dcera Wernera a Esther

Kurt Jacobson, *1925, syn Felicitas a Eliase Jacobsona (*1894)

Charlotte Jacobsonová, *1926, Kurtova sestra

Michael Jacobson, *1937, bratříček Kurta a Charlotte

Otto Casparius, *1910, syn Wernera a Viktorie, dětský lékař

Rodina Hansenových

Gustav Hansen, 1870–1910, zemřelý kapitán

Irma Hansenová, *1873, vdova po Gustavovi

Albert Hansen, *1892, Irmin syn, obchodník s rybami,

někdejší lodivod

Nelly Hansenová, *1893, Albertova žena, dvě děti (Fritz a Peter)

Gesine Georgová, rozená Matusiaková, *1894,

někdejší snoubenka Irmina syna Hendrika (1893–1918),

provdaná za vedoucího místní skupiny NSDAP v Othmarschenu

Fanni Matusiaková, *1919, nemanželská dcera Gesine a Hendrika, dětská zdravotní sestra

Heinz Hansen, *1910, Irmin nejmladší syn, příslušník SA

Helga Hansenová, *1912, Heinzova manželka

Další důležité osoby

Friedrich König, *1910, velitel ponorky

Emil König, *1885, bývalý předseda představenstva rejdařství Hapag a Friedrichův otec

Ilse Königová, *1887, Friedrichova matka

Jacques Junod, *1923, francouzský nuceně nasazený dělník

Felix Mansfeld, *1888, bývalý kamarád z války Johna Caspariuse a nyní jeho úhlavní nepřítel,

majitel Wehrmannovy banky po její arizaci

Max Wehrmann, *1867, německý bankéř a Johnův kmotr

Eric Wehrmann, *1900, synovec Maxe Wehrmanna

a vysoký americký důstojník

Roger Lafferty, *1895, anglický lord

Dr. Olaf Berenzen, Ottův přítel, pediatr a nacista

Alan Russel, zemřelý

Tom Davies, pilot Royal Air Force

Paul Jones, pilot Royal Air Force

Lucy Boyleová, mladá barmanka

Nora Heidenreichová, malá pacientka

1. kapitola

Altona, únor 1939

Fanni si na posledním úseku cesty musela pospíšit. Měla zpoždění. Služba v dětské nemocnici jí začínala přesně v sedm hodin a sebemenší opoždění vrchní sestra Karin přísně trestala. Německá žena je dochvilná, tvrdila s vyčítavým výrazem ve tváři a za trest člověku obvykle napařila několik neplacených nočních směn. Podřízené vedla vrchní sestra pevnou rukou. Pokud se však zpozdil, nebo dokonce zmeškal termín některý z lékařů, úzké rty se jí zkroutily do šibalského úsměvu. Jakmile jste měli doktorský titul, už jste v jejích očích nemohli chybovat. V její mysli nad těmito polobohy v bílém stál už jen samotný vůdce.

Fanni, unavená fyzickou námahou, se rychle nadechla studeného únorového vzduchu. Ve skutečnosti to nebyla její chyba, že u snídaně ztratila tolik času. Babička Irma předala vedení výletní restaurace Elbrauschen vnukům Fritzovi a Peterovi a od té doby si neměla s kým pořádně popovídat. Z donucení teď trávila většinu dne sama ve své polovině tweehusu v Blankenese. Dříve činorodá šedesátnice tenhle stav zjevně těžko snášela. Když však Fanni navrhla, že by přece mohla navštívit dceru, která žila v honosné vile u Elbchaussee, babička pokaždé namítla: Leni má už tak dost starostí. Nepotřebuje, abych ji ještě k tomu okrádala o čas. To byla sice pravda, ale nic to neměnilo na tom, že si teď přes den neměla s kým popovídat. Nebylo tedy divu, že se u společné snídaně pokaždé rozčílila. Kvůli čemu se vlastně dnes ráno zase tak rozohnila? Fanni si musela přiznat, že příval slov poslouchala jen na půl ucha a se vzrůstající úzkostí sledovala neúprosnou ručičku na hodinách. Ale jak tak dál pospíchala směrem k Bleickenallee a dávala pozor, aby ji při přecházení silnice nesrazil autobus, přece jen si vzpomněla. Babička se rozčilovala nad vyhláškou Říšské hudební komory, kterou viděla v novinách. Představ si to! Teď nacisti dokonce nařizujou, jak máš hrát jejich skladby. Píseň Horsta Wessela Vlajku vzhůru se má hrát rychle jako „revoluční bojová píseň“, národní hymna zase hodně pomalu jako „zasvěcovací píseň“. Existujou ještě nějaký tóny? Existuje vůbec nějaká oblast, do který náckové nestrkají nos? Rozhořčeně zavrtěla hlavou, až se jí z drdolu uvolnil sněhobílý pramen vlasů.

Konečně Fanni spatřila třípatrovou budovu z červených cihel se spoustou bílých oken, kde se z ní stala dětská zdravotní sestra. Přestože spěchala, vchodem pro personál se protáhla s úsměvem na tváři. Babičku měla vroucně ráda. Nejen proto, že díky ní navzdory nepříznivým okolnostem prožila bezpečné dětství. Stará paní svým rozhodným způsobem říkala i to, co by se člověk sám neodvážil vyslovit. Pozor na pusu si nedávala ani před svým nejmladším synem Heinzem, fanatickým nacistou, přinejmenším ne ve svém domě. Pouze na veřejnosti byla opatrná. V poslední době se hodně rozšířilo udavačství a špatně pochopený vtip v řeznictví nebo ve frontě v pekárně mohl mít nedozírné následky. I to byl zřejmě důvod, proč skoro nevycházela z domu a na nákupy posílala vnoučata.

Do šatny dorazila Fanni krátce před sedmou hodinou. Spěšně si přetáhla bílou zástěru přes světlemodré šaty, které jí sahaly do poloviny lýtek. Když si na hlavu připínala čepec, padl jí zrak na titulek deníku Norddeutsche Nachrichten, který kolegyně nechala na parapetu: Hitler oznámil v případě války vyhlazení židovské rasy v Evropě. Fanni přeběhl mráz po zádech. Bylo šílené, jak se člověk upínal k drobným starostem všedního dne, aby v mysli přehlušil velké katastrofy. Tučně vysázený titulek jí však připomněl těžké týdny a měsíce, které měli za sebou. Jak se asi daří synovi tety Leni Maxovi, který odjel do Anglie se sestřenicí Charlotte a jejím bratrem-dvojčetem Kurtem, aby unikl nacistům? Jak se jim třem žije v cizí zemi? Jsou tam alespoň v bezpečí?

V tu chvíli strčila hlavu do dveří sestra Beata. „Ahoj, Fanni. Sakra, pospěš si! Drak už se blíží.“ Spěšně zamířila do sesterny, kam vrchní sestra Karin svolávala každé ráno poradu. Zatímco nadřízená lamentovala nad nadměrnou spotřebou celulózových ubrousků a obvazů, Fanni v myšlenkách zabloudila k titulku v Norddeutsche Nachrichten. Opravdu bude zase válka? Co by to znamenalo pro její rodinu, která byla už tak hluboce politicky rozdělená? Strýc Heinz, který pracoval v koncentračním táboře Fuhlsbüttel, jeho žena Helga, která čekala první dítě, a bohužel i její vlastní matka, která se před časem provdala za toho příšerného vedoucího místní skupiny a od té doby se chovala jako královna Othmarschenu, byli na straně nacistů. Babička, rodiny strýce Alberta a tety Leni, jejíž manžel John, poloviční žid, musel před gestapem uprchnout do ilegality, byli prohlášeni za odpůrce režimu. To všechno bylo už teď důvodem k obavám. Jak by to ale dopadlo, kdyby se situace ještě více vyhrotila?

„To je všechno,“ ukončila vrchní sestra svoje kázání. „Do práce!“

Teď už nebyl čas na soukromé myšlenky. Fanni se spolu s ostatními sestrami prodírala k východu, aby se co nejrychleji dostala ke svým malým pacientům. Od ledna pracovala na infekčním oddělení, kde byly umístěny děti trpící příušnicemi, spalničkami a dalšími infekčními chorobami s tak závažnými příznaky, že se o ně nedalo postarat doma. Velké starosti si dělala o malého Thomase, kterého včera přijali s podezřením na dětskou obrnu.

Zatímco budoucí sestřičky pokládaly podnosy se snídaní před starší pacienty a pomáhaly s jídlem těm mladším, Fanni se připravovala na vizitu na oddělení s vrchním lékařem doktorem Mookem. Prohlížela karty pacientů, do kterých noční sestry zapisovaly výsledky posledního měření teploty a další poznámky k průběhu nemoci. Naštěstí se zdálo, že většině dětí už je trochu lépe. Obzvlášť ji potěšila malá Ilse, která jen taktak přežila velmi komplikovaný průběh spály. Ale zrovna Thomasovi se dařilo hůř. Měl vysokou teplotu a stěžoval si na bolesti obou nohou. Výtěr z krku se z laboratoře samozřejmě vrátil s pozitivním výsledkem. Fanni s tichým povzdechem zapsala výsledek. Doktoru Mookovi musela předtím nejprve připomenout, aby nařídil stěr. Vrchní lékař vzal tenhle útok na svou autoritu na vědomí neochotným přikývnutím. Byl to problematický šéf. Na jedné straně měl přehnaný pocit vlastní hodnoty, ale na straně druhé jen velmi omezené lékařské schopnosti. Za vedoucí postavení pravděpodobně vděčil spíše svému vyhraněnému politickému přesvědčení než odborným znalostem.

„Dobrý den, sestro Fanni,“ pozdravil ji za zády mužský hlas.

Zčervenala a otočila se. „Ahoj, Otto, ehm, chci říct dobrý den, doktore Caspariusi.“ Blonďatý pediatr byl nevlastní bratr manžela tety Leni a už od dětství jejím idolem. Bohužel to vypadalo, že ji pořád vnímá jako malou holčičku, kterou kdysi zachránil z ledové kry na Labi. Každopádně se k ní choval důsledně přátelsky, bohužel po způsobu dobromyslného staršího bratra. Nicméně částečně i kvůli němu se rozhodla pro obor dětské sestry. Mluvil o práci v nemocnici tak zapáleně, že chtěla pomáhat malým pacientům stejně jako on. Skutečnost, že Ottu Caspariuse potkávala skoro každý den na dlouhých nemocničních chodbách, byla bonusem navíc.

Zatvářil se otráveně. „Je mi líto, Fanni, že doktor Mook trvá v nemocnici na takových formalitách.“

S úlevou, že jeho nespokojenost není mířena na ni, nad tím mávla rukou. „Ale vždyť o nic nejde. A vrchní sestře Karin by se určitě taky nelíbilo, kdybychom si v práci tykali. Ale co tu vlastně děláš? Nemáš tento týden být na novorozeneckém oddělení?“ Poslední otázka byla jen řečnická. Samozřejmě že znala rozpis jeho služeb skrz naskrz.

„Vlastně ano,“ přisvědčil Otto. V jeho světlemodrých očích se krátce zablesklo. „Ale protože doktor Mook dnes doprovází altonskou Hitlerjugend na výletu, budu ho na vizitě na oddělení znovu zastupovat.“

Fanni si s úlevou oddechla. „Díkybohu.“

Otto na ni zkoumavě pohlédl. „Proč?“

„Ále, máme tu chlapce s dětskou obrnou a doktor Mook nebere ten případ moc vážně. Tamhle…“

Otto jí netrpělivě vzal z ruky dřevěnou desku s chorobopisem. „To je on?“

Přikývla.

„Tak se podíváme,“ pátral po jméně, „na toho malého Thomase jako prvního. Takové pacienty je třeba udržovat v teple. Kromě toho potřebuje lék proti bolesti. Měli bychom také zkontrolovat jeho dýchání. Jestli má i bránice známky ochrnutí, budeme ho muset napojit na dýchací přístroj.“

Fanni znovu přikývla a společně se vydali na cestu.

Zbytek dopoledne utekl jako voda. Jakmile skončila vizita na oddělení, byly rozdány léky, které naordinoval Otto, a provedena další opatření a vyšetření. Jedné starší dívce museli udělat rentgen plic a další dostala kvůli zažívacím problémům klystýr. Všichni pacienti byli umyti a uloženi do nového povlečení. Byla to dřina zejména proto, že někteří rodiče nedodržovali stanovené návštěvní hodiny a chtěli být o stavu svého dítěte informováni okamžitě. Přesto týmová spolupráce s ostatními sestrami fungovala jako hodinky. Dokud se pozdě dopoledne neozval zděšený výkřik.

„Co se děje?“ zeptala se sestra Beata.

„Nevím, vypadá to, že to zaznělo ze sesterny. Asi bychom měly…,“ Fanni větu nedokončila a připojila se ke kolegyni, která už vyrazila.

Když přišly blíž, viděla, že většina sester z nedalekého novorozeneckého a chirurgického oddělení se už shromáždila na chodbě.

„Musíme okamžitě zavolat gestapo!“ bylo slyšet štěkat vrchní sestru Karin. „Jinak se z nás všech stanou komplicové těchhle odporných zločinců.“

Fanni a její kolegyně se zvědavě protlačily do sesterny. Nadřízená stála uprostřed místnosti a držela ve vzduchu jako loveckou trofej kus papíru.

„Kdo z vás to udělal?“ syčela. „Kdo roznáší před mýma očima takové nechutné letáky?“

V tu chvíli vstoupil do místnosti Otto. „Co se tu děje, vrchní sestro?“ zeptal se klidným hlasem.

„Je mezi námi hanebný zrádce, pisálek, který se nezastaví před ničím a vláčí vůdce a jeho muže bahnem.“

„Můžu se podívat, prosím?“ Otto natáhl ruku a vrchní sestra mu lístek neochotně podala.

Mlčky si ho přečetl. Když zvedl oči, Fanni se zdálo, že na jeho rtech zahlédla letmý úsměv. Pak ale vážným hlasem prohlásil: „No, ani při nejlepší vůli v těch slovech žádné znevažování našeho vůdce nevidím.“

„Ne?“ Vrchní sestra Karin mu neurvale vytrhla lístek z ruky. „Takže podle vás je to neškodná rýmovačka?“ Vztekle se nadechla a přečetla: „Pojď, pane Hitler, buď náš host, a dej, cos slíbil, ať máme dost, ale nejen brambor a herink, chcem’ to co Goebbels a Göring.“

V místnosti to vzrušeně zašumělo.

„Tady to máte! Říkám vám, doktore Caspariusi, že musíme zalarmovat gestapo, aby toho buřičského pisálka zatkli.“ Tváře vrchní sestry získaly barvu přezrálých rajčat. „A to hned!“

Otto zavrtěl hlavou. „Opravdu si myslíte, že hloupá věta o bramborách a slanečcích ospravedlňuje takovou operaci? No, já myslím, že gestapo má na práci důležitější věci.“

„Obviňují vůdce, že nedodržuje své sliby!“

„Podle mého názoru tyhle hlášky nejsou nijak politicky motivované, je to nanejvýš špatný vtip.“

„Vtip?“ opáčila vrchní sestra rozhořčeně. „Já na tom nic vtipného nevidím.“

Fanni horečně přemýšlela. Nějak musela Ottovi pomoci.

„Zavoláte teď gestapo, doktore Caspariusi, nebo to mám udělat já?“

„Ale,“ vykřikla Fanni s bušícím srdcem, „autor chce vůdce dokonce pozvat. Píše ,buď náš host‘, to přece nemůže znamenat nic špatného.“ Ani vrchní sestra, ani Otto jí ovšem nevěnovali pozornost.

„Nikdo tady nebude volat gestapo!“ prohlásil v tu chvíli Otto důrazně. „Zastupuju doktora Mooka a myslím si, že vedení nemocnice by ze sebe udělalo hlupáka, kdyby kvůli takovým nesmyslům vyvolávalo poplach.“

Několik vteřin panovalo napjaté ticho. Pak vrchní sestra Karin ostře odsekla: „Jak myslíte, doktore Caspariusi. Ale budu muset o vašem rozhodnutí informovat doktora Mooka.“

„Dělejte, co uznáte za vhodné. Ale byl bych vám vděčný, kdybychom se teď opět věnovali léčení a péči o naše pacienty.“ Otto se otočil a opustil sesternu. Ostatní udělali totéž. Dokonce i vrchní sestra Karin se rozčileně vyřítila z místnosti. Jen Fanni se ještě chvíli zdržela. Otto její přímluvu jednoduše ignoroval. Přitom ho chtěla jen podpořit. Babička měla pravdu. Musí konečně zapomenout na své scestné city k němu. Přesto upřímně doufala, že vrchní sestra Karin svou hrozbu nesplní. Pokud šlo o stranu a vůdce, šly u doktora Mooka žerty stranou.

*

Sonja si tiše povzdechla. Ještě před rokem by se jí návštěva loděnice Blohm & Voss s kamarádkami ze Svazu německých dívek určitě líbila. Společně by se chichotaly uznalému pískotu dělníků z loděnice a šeptaly si, kdo z nich se nejvíc podobá slavnému Hansi Albersovi. Potom by na rozsáhlém staveništi obdivovaly jeřáby a dílny a se zatajeným dechem poslouchaly vůdcův projev. Pronášel ho u příležitosti slavnostního spuštění největší, téměř dvě stě padesát metrů dlouhé německé bitevní lodi Bismarck na vodu. Teď ale bylo všechno jinak. Musela se nutit, aby se smála vtipům svých přítelkyň. Přičemž si vůbec nebyla jistá, jestli jsou to ještě skutečné kamarádky. Někdy měla pocit, že přinejmenším Irmgard a Lotte, jejichž otcové byli u SS, se na ni dívají úkosem. Nebo se jí to jen zdálo? Ovšem strach, který cítila od otcova útěku, byl bohužel velmi reálný.

Vůdce stál vedle lodi na podstavci ozdobeném věnci jedlových větví a navzdory své uniformě se zdál hrozně malý a nenápadný. Bylo těžké uvěřit, že právě tenhle muž udělal na všechny přítomné takový dojem. Irmgard, která vůdce fanaticky zbožňovala a posílala mu nespočet dopisů s vylisovanými květinami, při pohledu na něj dokonce na chvíli omdlela. Sama Sonja si ho prohlížela s nedůvěřivou zvědavostí. Opravdu může za všechno neštěstí, které její rodinu potkalo, tenhle muž, který mezi klidnějšími pasážemi pořvával kolem jako prodavači na hamburském rybím trhu? Co na něm lidé vidí? Nebo je vůdcova velikost ve skutečnosti jen iluze, které podobně jako v její oblíbené pohádce Císařovy nové šaty sedli všichni občané na lep? Kde ale zůstalo to dítě, které by na něj ukázalo vztyčeným prstem a hlasitě vykřikovalo pravdu?

Americká babička Esther zemřela, když byl otec ještě malý chlapec. Nikdy ji nepoznala. Nicméně její pokrevní linie – alespoň v očích nacistů – činila z otce polovičního žida a z jejího bratra-dvojčete Maxe a jí čtvrtinové židy. Samozřejmě bylo do očí bijící nespravedlností, že patřila k nejoblíbenějším dívkám ve škole jen proto, že zdědila matčiny světlé vlasy a modré oči. Přestože za to nemohla, ve skrytu duše se kvůli tomu cítila provinile. Max, který podědil hnědé oči a tmavé vlasy po otci, na tom byl totiž bohužel úplně jinak. Život mu ztěžovali při každé příležitosti a do Hitlerjugend ho vůbec nepřijali. Bratr musel ve škole a na hamburských ulicích snášet tolik ponižování, že se loni na podzim rozhodl emigrovat do Anglie spolu se sestřenicí Charlotte a bratrancem Kurtem. A to všechno jen proto, že vůdce a jeho stoupenci udělali ze židů obětního beránka za všechno, co se v Německé říši pokazilo.

Kvůli událostem posledních týdnů a měsíců Sonjino špatné svědomí vystřídal sžíravý pocit viny. Proč právě ona mohla nerušeně stát v davu, zatímco Kurtův a Charlottin otec Elias byl od protižidovského pogromu za Křišťálové noci nezvěstný, její bratr emigroval a otec uprchl před zatčením gestapem? Nic z toho nedávalo smysl. Přesto matka trvala na tom, aby dál žila co „nejnormálněji“. Jako by v její rodině ještě existovalo něco jako normálnost. Když zazvonil telefon, pokaždé teta Felicitas, matka i ona sama nadskočily, jako by je bodla tarantule. Ale nikdy se na druhém konci linky neozval bratr, otec nebo strýc Elias.

Max alespoň občas psal dopisy a od otce dostali pohlednici z Osnabrücku. Všechno je v pořádku. S láskou, John naškrábal na ni narychlo. Ale strýce Eliase od té strašné noci, kdy ho odvlekli, nikdo neviděl ani o něm neslyšel. Někdy Sonja ze strachu o své blízké nemohla ani spát.

Trhla sebou. Irmgard ji vzala za ruku. „Není skvělý?“ zašeptala kamarádka a stiskla jí prsty. „A ten jeho projev. Prostě kolosální!“

Sonja přikývla s – jak doufala – přesvědčivým úsměvem a demonstrativně naslouchala Hitlerovým slovům, která předtím nevnímala.

„Nacionální socialismus však vytvořil ve svém hnutí a v německém národním společenství duchovní, ideologické a organizační prvky, které jsou schopny od nynějška a na věčné časy zničit nepřátele říše,“ hřímal právě vůdce.

Co má zase tohle znamenat? Které nepřátele říše má na mysli? Mluví snad o židech? Sonja si najednou přála, aby ten projev poslouchala od začátku. Ale i teď se na něj dokázala soustředit jen s velkými obtížemi. V hlavě se jí honilo tolik otázek. Kde je například prastrýc Veit? Vždyť právě on obelstil gestapo, aby umožnil otci útěk. Přesto rodina počítala s tím, že jako člen NSDAP za to nebude stíhán. Teď však už několik týdnů sedí na velitelství gestapa v Hamburku a nesmí mluvit ani s přítelem advokátem, ani s její matkou. Jak tam s ním zacházejí? Dostává dost jídla? Postaví ho před soud? Dokonce i matka, která bývala obvykle veselá, byla od otcova útěku strašně tichá a zahloubaná do sebe. Sonja se s ní za těchto okolností neodvážila o rodinném rejdařství bavit. Zplnomocněný prokurista Claasen, který v současné době prastrýce zastupuje, určitě není schopen činit všechna důležitá rozhodnutí, která se tam každý den přijímají. A protože to nevypadá, že by se otec a prastrýc Veit v dohledné době vrátili, měla by převzít otěže matka. Nebo kdo jiný by měl firmu vést?

Irmgard jí znovu stiskla ruku. Tentokrát to skoro bolelo. Vůdcův projev se nejspíš chýlil ke konci.

„Kéž by němečtí vojáci a důstojníci, kteří budou mít někdy tu čest velet této lodi, vždy dokázali, že jsou hodni jejího jména! Kéž by se na ně přenesl duch slavného kancléře, kéž by je provázel při všech jejich akcích na šťastných plavbách v míru, ale kéž by jim byl, bude-li to někdy nutné, varovným světlem v hodinách nejtěžšího plnění povinností! S tímto vroucím přáním vítá německý lid svou novou bitevní loď Bismarck!“ zaburácel Hitler.

Sonja i na tu dálku postřehla, jak vůdce při projevu prská. Vypadalo to, jako by ze sebe slova doslova vyždímával. Lidé kolem ní přesto freneticky tleskali. Irmgardě oči zářily pýchou. „Vidělas, jak je vůdce silný a mužný? Já ho miluju!“

Přítelkyně ze Svazu německých dívek Irmgard obklopily a hlasitě jí přizvukovaly, zatímco Sonja cítila v srdci prázdnotu. Sice nikdy pro vůdce nehorovala, ale myšlenka na nové, silné Německo se sportovně založenou nezávislou mládeží ji kdysi naplňovala nadějí. Jak často ostatní dívky na výletech, přednáškách a táborech o této nově nastávající zlaté budoucnosti vzrušeně hovořily. Ovšem od té doby, co v jejím životě převládala ponurá šedočerná barva, by na akce Svazu nejraději vůbec nejezdila. Ze zkušenosti však věděla, že něco takového by mohlo mít nepříjemné následky. Když se dcera učitele náboženství Magda kriticky vyjádřila o nacistické politice, ze Svazu ji vyloučili a poté vyhodili ze školy. Bylo lepší jednoduše hanbu, hněv a kritiku spolknout. Ani matka, ani ona sama by už další drama nezvládly.

V tu chvíli si všimla, že k Irmgard míří dva muži v kabátech a kloboucích a na něco se jí ptají. Irmgard ukázala jejím směrem a oba muži k ní vyrazili přesně v okamžiku, kdy novou bitevní loď spustili na vodu. Co po ní sakra chtějí? Patří teď k nežádoucí části německého národa už i blonďatí modroocí čtvrtinoví židé? Jde jí snad taky o krk?

„Seš Sonja Caspariusová?“ zeptal se vyšší z obou mužů. Přestože se usmál, Sonja bezděčně o krok ustoupila. Nepůsobil nijak zvlášť přátelsky.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčila.

„Dcera Leni a Johna Caspariusových?“

Přikývla.

„A kolik je ti let?“

Na zlomek vteřiny uvažovala, že odmítne odpovědět. Pak si ale připomněla, že se nesluší být vůči dospělým nezdvořilá. „Skoro patnáct,“ opáčila. „A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Felix Mansfeld,“ pronesl povýšeně, jako by to, že ho nezná, byla mezera ve vzdělání. „Jsem bankéř rejdařské společnosti Casparius a chtěl bych, abys ode mě matce něco vyřídila.“

Sonja strnula. Mansfeld – to jméno už kdysi slyšela. Není to náhodou někdejší otcův přítel, který se mezitím změnil v jeho nepřítele? Co ten chlap může od matky chtít?

Snažila se nedat na sobě znát zděšení. Pobavený záblesk v jeho očích jí však napověděl, že její snaha byla marná. „A co jí mám říct?“

„Příští týden ji s panem Königem navštívím,“ ukázal na šedovlasého muže po svém boku, „abysme si promluvili o další arizaci rejdařství Casparius.“

Sonja ta slova chvíli vstřebávala. Najednou měla úplně sucho v ústech. „Ale naše rejdařství je už dávno árijské,“ odpověděla váhavě. „Můj prastrýc Veit Casparius je árijec a vlastní všechny podíly.“

Muži se škodolibě zasmáli. „Tvůj prastrýc že je árijec? No, na to člověk může mít různý názory… u týhle sebranky,“ prohlásil Mansfeld.

Stále s úšklebkem na tváři se otočili a bez rozloučení se vzdálili.

Sonja se za nimi dívala s bušícím srdcem. Pak se ustaraně rozhlédla. Nezaslechly kamarádky něco z jejich rozhovoru?

*

Byl nádherný jarní den. Slunce stálo vysoko na obloze a zalévalo Labe zlatým světlem. Několik člunů zakotvených u mola tančilo na vodě. Ve stromech na břehu cvrlikali ptáci. Lehký vánek, který vál směrem ke Kurtovi, voněl po šeříku. Ale on neměl čas vstřebávat ten malebný obraz. Místo toho se rozběhl po cestě u pláže, jako by mu šlo o život, a nakonec zahnul doprava ke strmým schodům, které vedly k Fanniinu domu. Úzká stezka se klikatila kolem rybářských chatek s doškovými střechami a bílých domků s malebnými zahrádkami. Ale ani těmto nádherným motivům nevěnoval jediný pohled. Chtěl… musel vidět Fanni. Co možná nejrychleji. Přestože vnímal, jak mu v uších šumí krev, bral schody po dvou. Už rozeznával obrysy tweehusu, kde jeho milovaná kamarádka bydlí. Jestlipak se už vrátila z nemocnice? Musí jí toho tolik vyprávět a…

„Kurte! Vzbuď se! Je čas!“ šeptal chraplavý hlas.

„Ne, mami, já…“ Posadil se na posteli. Zmateně zamžoural na mladou blonďatou ženu, která ho vzbudila. Pak si vzpomněl, kde je. „Hned tam budu,“ zašeptal. Pečovatelka přikývla a po špičkách odešla.

Zhluboka se nadechl a vydechl. Samozřejmě to nebyl matčin jemný hlas. Koneckonců nebyl v Hamburku, ale v Anglii, přestože mu jeho sen připadal neuvěřitelně reálný. Nějak měl pořád pocit, že stačí natáhnout ruku a otevře zahradní branku u Fanniina domku. S potlačovaným povzdechem se v pološeru noclehárny zadíval na tři dlouhé řady postelí. Na každé z nich ležel chlapec, kterému se stejně jako jemu stýskalo po rodičích, kamarádech a starém domově. Některým dětem bylo teprve čtyři nebo pět let. Bylo pro ně těžké pochopit, proč je rodiče poslali pryč ze známého prostředí. Byly ještě příliš malé, aby chápaly, že byly odvezeny do bezpečí, protože v Německu hořely synagogy a židy na ulicích bili, posílali je do koncentračních táborů nebo je zatýkali. Nebo – jako jeho otec – mizeli beze stopy.

Zachvěl se. Potichu vstal, vytáhl zpod postele kufr a oblékl se. Přes tílko si natáhl košili a dva svetry. Potřeboval co nejvíc vrstev, protože pokoje tady v Dovercourtu nebyly vytápěné. Umývárnu přiléhající k noclehárně tvořilo deset otevřených sprchových koutů a několik umyvadel pouze se studenou vodou. Celý se třásl zimou, a tak se jen krátce opláchl. Pak sestoupil po schodech a vešel do kuchyně, která byla okýnkem spojená s jídelnou.

Zamračeně si prohlížel zmrzlou vodu v keramických džbánech postavených do řady. Snad do snídaně roztaje. Neměl by nádoby přesunout blíž ke kamnům, jedinému zdroji tepla v místnosti?

„Kurte, můžeš prosím začít připravovat sendviče?“ zavolala na něj pečovatelka, která ho vzbudila. Jmenovala se Sophie a byla Angličanka. Mluvila ale německy bez přízvuku, protože dva roky pracovala v Německu jako chůva. Jen občas jí do vět proniklo pár anglických slov. Samozřejmě byla také židovka, jako většina zdejších. Přesto se tu šabat nedodržoval tak jako doma. Kurt nevěděl proč a bál se zeptat.

„Samozřejmě,“ přikývl a začal mazat tenkou vrstvu margarínu a marmelády na oschlé krajíce chleba, které byly naskládané na sebe. Každý hotový krajíc rozřízl napříč a pak obě půlky přiklopil na sebe, aby je mohly jíst i menší děti a nezamazaly se.

Dobrovolně se přihlásil, že vstane o hodinu dřív, aby pomohl s přípravou a vydáváním jídla. Na jednu stranu patřil ve svých skoro čtrnácti letech ke starším chlapcům, a proto se k tomu cítil zavázán. Na druhou stranu tahle výpomoc občas znamenala dodatečnou porci jídla, kterou nutně potřeboval. Za posledních pár týdnů vyrostl tak, že mu byly všechny kalhoty krátké a rukávy svetrů mu končily v polovině předloktí. Tenhle rychlý růst měl nepříjemný vedlejší účinek – neustále ho trápil hlad. A protože kromě tří skrovných pokrmů v kantýně už nebylo nic k jídlu, byl vděčný za zbylý sendvič a sem tam nějakou tu bramboru navíc.

Kdyby ho Fanni viděla, asi by se divila. Rozhodně byl teď o hlavu vyšší než ona, přestože byla o šest let starší než on. Nemohl si pomoct, ale vzpomněl si na svůj sen. Fanni! Zdálo se mu o ní skoro každou noc. O její krásné tváři orámované medově blonďatými vlasy, o jejím něžném hlase a milé povaze. Někdy se cítil provinile, protože mu chyběla mnohem víc než matka a sourozenci. Ale možná to bylo i tím, že k ní od chvíle, kdy ji poprvé spatřil, choval jiný druh citu. Od toho dne ve strýcově domě ji miloval. Každým kouskem svého srdce.

Jeho zápalu pro neteř přivdané tety se samozřejmě všichni dospělí vysmívali a bohužel zpočátku i Fanni sama. Věkový rozdíl se jí prostě zdál příliš velký. Byl tehdy ještě malý chlapec a ona už téměř mladá slečna. Nic z toho ho však neodradilo. V hloubi duše věděl, že si Fanni jednou vezme. A v posledních letech se z nich skutečně stali dobří přátelé. Vzájemně se navštěvovali. Ale co odešel do Anglie, musel se obejít bez těchto chvil štěstí, které pro něj byly tak důležité. Přesto se pevně držel svého přesvědčení. Fanni a on patří k sobě. Až mu bude třiadvacet a jí devětadvacet, nikoho těch směšných šest let nebude pohoršovat.

Jedinou výhodou jejich nuceného odloučení bylo, že nemohla slyšet, jak momentálně kráká ještě z jednoho důvodu. Bratranec Max, kterého sem do Dovercourtu přeložili z jiného domova teprve před třemi týdny, mu přečetl dopis od své sestry-dvojčete Sonji. Psala, že Fanni je zamilovaná do společného nevlastního strýce, mnohem staršího pediatra Otty Caspariuse. Kurt něco takového tušil už dřív, ale slyšet svoje podezření vyslovené nahlas bolelo. Někdy si přál, aby jeho sok zmizel. Pak se ale za svou nepřejícnost zastyděl. Otto přece uzdravuje nemocné děti. A jak by se do sebe ti dva mohli zamilovat, když Fanni je určena jemu?

„Kurte? Pospěš si, prosím. Ještě musíš rozdělit ovesnou kaši do misek.“

Byl vděčný za přerušení temných myšlenek a spěšně namazal zbývající krajíce chleba. Kaše byla sice podle něj odporná – než ji naservíroval, vytvořil se na ní škraloup a slizká hmota pod ním byla šedivá a studená –, ale existovaly děti, které se na ni každý den těšily. A radost byla něco, co tu bylo vzácné.

Domov nedaleko Harwiche byl původně plánovaný jako letní prázdninový tábor. Teprve po převozu dětí do Anglie se budovy, určené pro přibližně tisíc obyvatel, provozovaly taky na podzim, v zimě a na jaře. Bohužel za ztížených podmínek. Domy byly vystavěné z lehkých konstrukcí, které neposkytovaly žádnou ochranu před nízkými teplotami. V lednu dokonce napadl sníh a krutý mráz pronikal všemi skulinami, takže mnoho dětí onemocnělo. Povinná výuka angličtiny musela být tehdy zrušena, protože všechny vychovatelky a učitelky suplovaly roli zdravotních sester.

První děti dorazily do jídelny a posadily se k jednomu z dlouhých stolů. Pohled na ty nejmenší mu jako vždycky rval srdce. Byl rád, že mladší bratr Michael zůstal s matkou v Hamburku. Nejspíš mu tam je lépe než tady, protože i když mu nacisti odvlekli otce, dvouletému dítěti by určitě nic neudělali. A ti malí vypadali bez rodičů tak ztraceně. Sám byl vděčný strýci Johnovi a matce, že ho varovali předem. Řekli mu sice, že pobyt v Anglii nebude procházka růžovou zahradou, ale bude znamenat bezpečí. Jenže spoustě ostatních dětí zřejmě někdo sliboval ráj na zemi, aby je přesvědčil k cestě do Anglie. Život v domově byl však všechno, jen ne snadný, když byl člověk zvyklý na láskyplný rodný domov. Pečovatelů bylo prostě příliš málo na to, aby se mohli věnovat každému dítěti. A tak mnoho potřeb a přání těch nejmenších šlo stranou. Kurt si smutně vzal sendvič a šálek čaje a posadil se vedle čtyřletého chlapce s tmavými kudrnami, který se široce rozevřenýma očima rozhlížel po jídelně.

„Ty jsi právě teď dorazil?“ zeptal se ho.

Kudrnáč přikývl.

„Víš, jakmile si tady na všechno zvykneš, bude to lepší. Chceš ochutnat?“ S úsměvem mu přistrčil svůj sendvič a nechal ho, aby si kousl.

Dál si s chlapcem povídal a snažil se působit co nejveseleji. Přitom si vzpomněl, že se dnes odpoledne koná další „dobytčí trh“. Chlapeček měl určitě velkou šanci, že si ho domů vezme nějaká anglická pěstounská rodina. Nejhezčí a na první pohled nejposlušnější děti byly vždy vybrány jako první. On sám tyhle akce, na nichž se pravidelně „vracely zpátky“ již umístěné problematické děti, protože prý nezafungovala chemie, nesnášel. Ale zřejmě jste mohli mít i štěstí jako jeho sestra Charlotte, která byla umístěna do rodiny hned po svém příjezdu. Pokud mohl věřit jejím dopisům, londýnští pěstouni se k ní chovali jako k vlastní dceři.

„Dobré ráno, Kurte,“ pozdravil ho bratranec Max, který právě přišel do jídelny. Protože byl o rok starší než Kurt, bydlel s ostatními dospívajícími v samostatně stojícím domku kousek od hlavní budovy.

„Jauvajs,“ vyjekl Kurt, když uviděl Maxovo pravé oko. Bylo opuchlé a fialově se lesklo. „Co se ti stalo?“

„Jeden z těch vídeňskejch kluků,“ zavrčel bratranec, natáhl se pro misku s kaší a posadil se vedle něj. „Ale můj protivník nevypadá o nic líp.“

Kurt zavrtěl hlavou a zakousl se do sendviče. Bylo šílené, že si někteří židovští chlapci z Vídně vzali do hlavy, že budou mlátit údajně arogantní Němce. Přitom byli přece všichni na jedné lodi.

Po obědě musely všechny děti zůstat v jídelně. Pak se otevřely dveře a do místnosti se vhrnulo asi třicet lidí, kteří se zvědavě rozhlíželi. Kurt se jako obvykle schoval za sloup. Nechtěl nikomu padnout do oka, protože neměl v úmyslu vydávat se všanc cizím lidem, ať už v dobrém, nebo ve zlém. Ze svého úkrytu sledoval, co se děje. Dospělí se dali zhruba rozdělit do dvou kategorií: mladé nebo starší páry, které hledaly roztomilé batole, a jedinci středního věku, kteří s přimhouřenýma očima vyhlíželi bezplatnou pracovní sílu.

Většina z nich rychle našla to, co chtěla, a šla s vybraným dítětem ke stolu vedoucí domova vyřídit papíry. Nebylo to nijak složité. Bylo jen třeba uvést adresu a podepsat prohlášení, v němž slíbili, že se ke svému svěřenci budou chovat dobře. Pak si mohli nového člena rodiny rovnou odvést s sebou domů.

Kurt znechuceně sledoval, jak korpulentní dáma s červeným obličejem a drdolem ukořistila nejhezčí dívku v domově. Lily bylo teprve čtrnáct, ale kvůli jejím velkým tmavým očím a blonďatým vlasům už ji tajně milovala spousta chlapců. Se sklopenýma očima kráčela za neurvale vypadající dámou. Zřejmě ji ani nenapadlo, že by se měla volbě bránit. Kurt v duchu zavrtěl hlavou. Vlastní rodiče se k Lily určitě chovali jako k princezně, a teď byl její osud naprosto nejistý. Bude stát za výčepem, roznášet pivo a lákat zákazníky svou líbeznou tváří do hospody té ženské? Nebo snad budoucí pěstounce křivdí?

V tu chvíli k němu přistoupil bratranec. „Proč se tváříš tak naštvaně?“ zeptal se.

Kurt se pokusil o úsměv. „Ale nic, Maxi. Jen doufám, že všichni ti pěstouni jsou čestní lidi.“

Max se ušklíbl. „No tak to mi můžeš taky držet palce.“

Překvapeně se na něj zadíval. „Děláš si legraci?“

„Ne, támhleten chlap mi chce dát nový domov v Londýně.“

Kurt si pozorně prohlížel štíhlého, asi padesátiletého muže. Měl na sobě oblek a vypadal „kultivovaně“, jak by řekla jeho matka. To ale mohla být jen fasáda. „Maxi, proboha, seš si jistej?“

Bratranec zachmuřeně přikývl. „Už toho mám dost. Zima, příšerný jídlo, mlácení od Vídeňáků… Už to může bejt jenom lepší. Jen mě mrzí, že tě tu musím nechat samotnýho.“

Mávl rukou. „O mě si nemusíš dělat starosti, ale,“ ukázal na bratrancovo pohmožděné oko, „proč chce ten chlap zrovna tebe? S tím monoklem vypadáš vyloženě nebezpečně.“

Max pokrčil rameny. „Já nevím, možná mu je mě líto?“

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“

„Ne. Ale napíšu ti, a jestli to bude opravdu zlý, hodím zpátečku a vrátím se.“

Kurt znepokojeně přikývl. Bratranec mu bude chybět, ale nechtěl mu zbytečně přidělávat starosti. „Tak ti přeju hodně štěstí.“

„Já tobě taky, měj se.“ Max se otočil a odešel.

2. kapitola

Blankenese, březen 1939

Když měla Fanni jednou volnou sobotu, vyrazila s kolegyněmi Beatou a Ursulou do blankeneského kina na dopolední promítání filmu Hotel Sacher. Moc se jí tam nechtělo, ale babička na ni už několik týdnů naléhala, aby si někam vyšla. „Víš, dítě, existuje i život mimo práci. Nemůžeš každej víkend dřepět doma se starou babkou, přemejšlet o dětech na oddělení a snít o tom svým doktůrkovi. Mladá seš jen jednou. Jdi ven a bav se! Jiné matky mají taky pohledný syny.“

Fanni se nechtělo po dvouhodinovém filmu hned vracet do tweehusu, kde na ni nepochybně čekaly další nevyžádané rady. Proto souhlasila, že si s kamarádkami dají oběd v Elbrauschen. Usadily se v malebné místnosti – jídelnu babička s láskou vyzdobila obrázky námořnických uzlů a dalšími námořnickými předměty – a objednaly si u bratrance Petera denní menu a každá sklenici limonády. Pak si začaly povídat o filmu.

„Ten herec, co hrál poručíka, Wolf Albach-Retty, je docela hezký muž,“ vzdychla Beata toužebně.

„Jen ať to neslyší jeho žena,“ podotkla Ursula, která v novinách pravidelně pročítala bulvární sloupky. „Muž mých snů to tedy není. Mám radši opravdový chlapy, ne tyhle krasavce.“ Zkoumavě se podívala na Fanni. „Proč jsi tak zamlklá?“

Samozřejmě myslela na Ottu, muže svých snů. Ale to jim oběma říct nemohla. Přítelkyně sem nebo tam, takové přiznání by zaručeně rozdmýchalo nemocniční drby. „Hm,“ snažila se získat čas. „Ten film mě nějak dostal.“

„Opravdu seš takovej mimoň? Vždyť to bylo jenom kino,“ prohlásila Ursula, která pracovala na novorozeneckém oddělení.

Fanni pokrčila rameny. Snad kolegyně brzy změní téma.

„Už jsi slyšela ty novinky o doktoru Caspariusovi?“ zeptala se v tu chvíli Beata.

Fanni, která se právě napila limonády, se zakuckala. „Ehm… ne. Co je s ním?“

„Povídá se, že už si nerozumí s doktorem Mookem a vrchní sestrou a chce si otevřít vlastní ordinaci.“

„On chce odejít z dětské nemocnice?“ Fanni nedokázala zabránit tomu, aby se jí při těch slovech nezachvěl hlas.

Ale protože Peter právě servíroval kapustu s klobásou, zůstala její otázka prozatím bez odpovědi.

Teprve když rozžvýkala plnou vidličku kapusty, Ursula podotkla: „Kdo chce zdrhnout, toho neudržíš.“

Beata přikývla. „Jsem si jistá, že si s sebou vezme jednu ze sester jako asistentku.“

„Určitě sestru Giselu,“ prorokovala Ursula s plnými ústy.

„Jak to?“ sklopila Fanni pohled ke svému nedotčenému talíři, aby kolegyně nezahlédla bolestný výraz v jejích očích.

„Má o ní skvělé mínění,“ poznamenala Ursula.

„Kromě toho je Gisela stejnej studenej čumák jako on,“ dodala Beata.

„Studený čumák?“ zamumlala Fanni bezvýrazně a dloubla vidličkou do kapusty. Žaludek se jí sevřel.

„No jo, polovina sester na něj dělá oči, a on se stará jen a jen o svý pacienty.“

Ve Fanniině hlavě to vířilo. Byla do Otty tak zamilovaná, že si své konkurence vůbec nevšimla?

„Myslím, že si vybere Giselu, protože ta se při každý příležitosti zmiňuje, že nechce děti. Může si tak být jistý, že si nebude muset každou chvíli hledat novou asistentku.“

Fanni předstírala, že ji zajímá klobása. „A to je všechno jisté?“

„Jisté to bude teprve ve chvíli, kdy podá výpověď,“ odpověděla Beata. „Ale dost už o doktoru Caspariusovi, radši mi povězte, jaké máte plány do budoucna?“

„No, já bych fakt chtěla získat mateřský kříž,“ zahuhlala Ursula s plnou pusou. „Proto si budu muset najít muže, kterej si mě vezme a nejmíň čtyřikrát mi udělá dítě.“

Fanni na ni vytřeštila oči. „To myslíš vážně?“

Taky Beata vypadala překvapeně. „Tak proč ses vzdělávala? Se čtyřmi malými caparty už přece nebudeš moct pracovat.“

„Díky zkušenostem dětský sestry se později dokážu postarat o vlastní potomstvo.“ Ursula se překvapeně rozhlédla kolem. „Copak vy nechcete mít děti?“

Beata ztišila hlas. „Ano, ale ne tak, jak to vyžaduje vůdce,“ přiznala. „Jedno dítě za ruku, jedno v náručí, jedno v kočárku a jedno pod srdcem. Pardon, ale to už je na mě moc. Nejsem přece rozmnožovací mašina!“ dodala šeptem.

Ursula pozvedla obočí. „Hlavně to neříkej před mým otcem. Hned by ti udělal přednášku, že je nejvyšší povinností německý ženy zachovat árijskou rasu. Vůdce s námi počítá.“ Nacpala si do úst další porci kapusty. „A co ty, Fanni?“

„O tom jsem ještě vůbec nepřemýšlela,“ přiznala popravdě. Přestože jí při pomyšlení na Ottovy plány bylo těžko u srdce, její hlas zněl vzrušeněji než obvykle. Způsobil to šok, že se z kamarádky Ursuly vyklubala nacistická nevěsta?

O dvě bezesné noci a jednu děsnou neděli později Fanni spěchala zpátky do práce. Neustále přemítala o Ottovi, který vůbec nepovažoval za nutné ji do svých plánů zasvětit. Zároveň si vyčítala, že dovolila, aby osobní štěstí zabíralo v jejích myšlenkách tolik místa. Copak není nic důležitějšího? Malý Thomas bude mít kvůli obrně ochrnutou nohu. Minulý týden zemřel jiný chlapeček na otravu krve. To jsou skutečné katastrofy! A její zlomené srdce se přece zase zahojí. Nebude lepší, když Otto nadobro zmizí z jejího každodenního života? Neříká se snad: Sejde z očí, sejde z mysli?

S nově nabytou vnitřní silou si oblékla sesterský úbor a vyrazila na ranní poradu. Neušla však po chodbě ještě ani dva metry, když na ni zavolala vrchní sestra. „Sestro Fanni! Prosím, běžte okamžitě na operační sál. Doktor Casparius potřebuje pomoct s tracheotomií.“

S bušícím srdcem se rozběhla. S největší pravděpodobností jde o akutní záškrt. Mezitím co zahnula do chodby vedoucí k operačnímu sálu, vybavila si všechny podrobnosti o vysoce nakažlivé infekci bacilem záškrtu. Nemoci se také říká „dusivý anděl dětí“, protože krk jim při něm může otéct natolik, že hrozí udušení. V této fázi jsou příznaky – šedobílý povlak na mandlích a nasládlý zápach z úst – tak výrazné, že diagnózu je možné stanovit bez dalších vyšetření.

Vešla do předsálí, které bylo od operačního sálu oddělené pouze sklem. Spatřila Ottu a zdravotní sestry Beatu a Giselu, jak už dítěti dezinfikují krk, lokálně jej umrtvují a horní část těla zakrývají sterilními rouškami. Proto Otto potřeboval další sestru… Normálně se tracheotomie prováděla v celkové anestezii, ale na to zřejmě nebylo dost času. Za těchto obtížných podmínek musela jedna sestra podávat nástroje k operaci, zatímco dvě další držely hlavu a nohy dítěte, aby skalpel náhodou nesklouzl.

Když si dezinfikovala ruce a oblékala sterilní plášť a čepec, Otto náhle zvedl hlavu. „Honem, sestro Fanni! Prosím, pospěšte si, nebo tu malou ztratíme!“

To jí nemusel říkat dvakrát. Podle nemocničních předpisů měla mít ještě sterilní roušku přes ústa a nos, ale pokud bude dítě stejně jen držet za nohy, nejspíš se bez ní obejde. Co nejrychleji mířila na operační sál.

Ale spletla se. U stolu s nástroji stála sestra Gisela a kamarádka Beata držela holčičce nohy. Protože Otto už vytáhl skalpel, Fanni se vrhla k hlavě dítěte, rozhodnutá nedýchat do rány.

Sotva oběma rukama zafixovala lebku slabě sípajícího dítěte, Otto nasadil skalpel a vodorovným řezem v horní třetině groteskně oteklého krku otevřel dýchací trubici. Právě se chystal do otvoru zasunout kovovou kanylu, kterou mu podala sestra Gisela, když děvčátko po prudkém úlevném výkřiku – poprvé mu do malých plic opět proudil dostatek vzduchu – vykašlalo proud bakteriemi kontaminovaného sekretu Fanni přímo do obličeje.

Fanni ztuhla, ale dál pevně držela holčičce hlavu.

Otto, který krátce vzhlédl, byl klid sám. „Nepolykejte a dýchejte co nejmělčeji,“ pronesl stroze a nato se zase věnoval své pacientce.

Teprve když byla zavedená kanyla, která měla zajistit dítěti trvalý přívod vzduchu, upevněna stehy, přikázal sestře Gisele: „Prosím, zařiďte všechno ostatní.“ Potom popadl Fanni za ruku a odtáhl ji do předpokoje.

Tam si sundal chirurgické rukavice, nalil do sklenice lékárenský líh a podal jí ho. „Prosím, vykloktej si tím, ale nepolykej to.“

Řídila se jeho pokyny a náhle ji napadlo, jaké následky by pro ni tato událost mohla mít. Během inkubační doby se nebude moct starat o pacienty ani zůstat s babičkou. Kdyby někoho nakazila záškrtem, nikdy by si to neodpustila.

„Proč sis sakra nevzala roušku?“ zeptal se Otto, když po několikaminutovém kloktání vyplivla alkohol do dřezu.

Sklopila oči. „Byla to otázka života a smrti a já si myslela, že když budu stejně jen držet nohy toho dítěte…,“ hlesla tiše.

Otto prudce vydechl. Fanni čekala kázání, ale on řekl: „Hodně na mě zapůsobil klid, s jakým jsi reagovala na možnou nákazu. Bohužel se teď musíš na šest dní přestěhovat do pokoje na izolačním oddělení. Ale potom bych s tebou rád probral něco důležitého, ano?“

„Ráda.“ Cítila, jak jí při nečekané pochvale zčervenaly tváře. A o čem s ní chce mluvit? Neodvažovala se ho zeptat.

„Nejlepší bude, když požádám tvou babičku, aby ti sbalila kufr, a nechám ho přivézt, souhlasíš?“

Zavrtěla prudce hlavou. „Raději ne, nebo si bude dělat starosti. Bylo by lepší, kdybys zavolal raději Leni. Ta už babičce situaci šetrně vysvětlí.“

Ottovi zacukaly koutky úst. „Chceš říct, že já bych jí přivodil infarkt?“

Tváře už jí hořely jako oheň. „Ne, ale…“

Usmál se. „To je v pořádku. Já to chápu. Prosím, nasaď si teď roušku a okamžitě běž na izolační oddělení. O všechno ostatní se postarám.“

Následujících šest dní se nekonečně vleklo. Zatímco čekala na bolest v krku a potíže s polykáním, první příznaky záškrtové infekce, myšlenky jí vířily v hlavě jako kolotoč. Co s ní chce Otto probrat? Možnosti se pohybovaly od stručné informace o jeho blížící se výpovědi až po žádost o ruku. To poslední byla samozřejmě iluze, jinak by ji Otto během pobytu na izolačním oddělení určitě navštívil. Chodila za ní jen babička a Leni, aby ji zkontrolovaly. Dorozumívaly se s ní prostřednictvím ručně psaných vzkazů přes skleněné okénko ve dveřích.

Teprve šestý den se objevil Otto, změřil jí teplotu a pak ji prohlásil za naprosto zdravou. „Máš teď čas na krátký rozhovor?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ zašeptala a hned se na sebe rozzlobila. Už se v jeho přítomnosti musí konečně přestat měnit v plachou květinku.

Opřel se o zeď a pozorně si ji prohlížel. „Nevím, jestli se to k tobě už doneslo, ale je asi veřejným tajemstvím, že příští měsíc odcházím z dětské nemocnice a otevírám si vlastní ordinaci. Mezitím jsem našel vhodné prostory v Blankenese. V této souvislosti jsem se tě chtěl zeptat, jestli by sis dokázala představit, že bys pro mě pracovala?“

„Ale co sestra Gisela?“ vyhrkla.

Otto tázavě zvedl obočí. „A co s ní má být?“

„Šíří se zvěsti, že sis ji vybral jako svou asistentku.“ Proboha, jako by to říkalo žárlivé dítě!

„No, to není pravda.“ Zamračil se. „Ale vypadá to, že mi chceš dát košem?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale chci si to nejdřív promyslet. Můžu ti své rozhodnutí oznámit zítra?“

„Samozřejmě.“ Vydal se ke dveřím. „Musím se vrátit do práce. Tak se uvidíme zítra.“

„To je hloupej nápad,“ prohlásila babička, když jí pověděla o Ottově nabídce. „Jak můžeš pracovat pro někoho, koho tajně miluješ? To bys škodila sama sobě.“

Fanni se kousla do rtu. „Ale jde taky o to, co se můžu naučit, když s ním budu každý den pracovat. Je to tak skvělý doktor. Kdybys jen věděla, kolik soucitu, obětavosti a odborných znalostí vkládá do léčby svých malých pacientů.“

Babička se hořce zasmála. „Tohle je typickej případ ‚Poraď mi, ale neodrazuj mě‘, že jo? Hlavně se pozdějc nevymlouvej, že jsem tě nevarovala. Ten muž o tebe neprojevuje vůbec žádný romantický zájem, ale ty by sis ho chtěla nejlíp hned zejtra vzít. Něco takovýho nemůže dopadnout dobře.“

Po probdělé noci plné přemítání s ní Fanni musela souhlasit. I když jí to rvalo srdce, nemohla nabídku přijmout. Příliš by blízkým, ale neosobním pracovním vztahem trpěla.

Když však po spěšné snídani otevřela dveře tweehusu, málem se jí zastavilo srdce. Před zahradní brankou stál Otto.

„Dobré ráno,“ řekl přátelsky. „Doufám, že se na mě nezlobíš. Ale napadlo mě, že než se rozhodneš, měla by sis prohlédnout ordinaci. Co myslíš? Pak tě včas odvezu do dětské nemocnice.“

S nepříjemným pocitem přikývla. To jí tedy odmítnutí neulehčí.

*

V Karstenstrasse zaparkoval auto před dvoupatrovou, docela obyčejnou cihlovou vilou obklopenou zahradou. „Tady to je.“

Společně vystoupili a zamířili ke vchodu. Když Otto vytáhl klíč a pustil ji dovnitř jako první, Fanni se rozbušilo srdce.

„Samozřejmě je třeba ještě provést nějaké stavební úpravy,“ vysvětloval, když stáli na chodbě. „Ale napadlo mě, že bychom mohli recepci umístit sem, čekárnu zřídit tam,“ popošel o pár kroků dál a ukázal na sousedící místnosti, „tak konzultační místnost by byla tady a ošetřovna tam. Co myslíš?“

Užasle polkla při pohledu na vysoké stropy a bíle vymalované stěny. Poté co by to tu Otto všechno připravil, by to byl sen spravovat tenhle malý ráj. Bez vrchní sestry Karin a v jeho stálé přítomnosti. Aby na všechno jen nekoukala jako němá ryba, zeptala se: „A kdo bydlí v prvním patře?“ Ukázala na schodiště za ošetřovnou.

„No přece já,“ usmál se Otto.

„Ty jsi koupil celý dům?“

„Samozřejmě že ano. Bylo by to příliš daleko od mého městského bytu a taky se nechci stěhovat zpátky do Johnovy vily. Leni už toho má na krku víc než dost.“ Podíval se na ni. „Takže co ty na to? Budeš pro mě pracovat?“

Otevřela ústa, aby vyslovila zdvořilé odmítnutí, které si připravila včera večer. Pak ale uslyšela samu sebe, jak říká: „S největší radostí.“

*

Bylo brzy ráno a v domě panoval ještě klid. Sonja ležela v posteli a neklidně kroutila prsty u nohou. Nechtělo se jí vstávat. Když s nimi ještě žil otec a bratr, byly neděle vždycky posvátné. Po vydatné snídani se vydávali na výlety, plavili se po Labi nebo navštěvovali přátele a příbuzné. Ale teď byla neděle dnem, kdy se nedalo jít ani do školy, aby člověk unikl nekonečně se vlekoucím hodinám až do večera. Místo toho trávila čas ve společném smutku s matkou a tetou Felicitas.

Od návštěvy pánů Mansfelda a Königa se všechno ještě zhoršilo. Oba muži dali matce ultimátum. Buď dobrovolně a bezplatně převede většinu akcií firmy na Königa, nebo budou tlačit na gauleitera, dobrého Mansfeldova přítele, aby rodinu Caspariusových spřízněnou s židy konečně vyvlastnil. Matka se snažila před Mansfeldem a Königem vystupovat odměřeně a vyrovnaně. Prohlásila, že se chce nejdřív poradit s právníkem, protože akcie koneckonců patří prastrýci Veitovi, a ne jí. Když ale odešli, jen bezmocně zamumlala: „Co mám teď dělat?“

„Nemůžeš se poradit s papá?“ navrhla Sonja. Matka se na ni přísně podívala. „Víš stejně dobře jako já, že nemám nejmenší tušení, jak se s ním spojit.“

„Ale co budeme dělat, když se prastrýc Veit stejně jako strýc Elias nevrátí?“

„Pak ho nejspíš budeme muset nechat prohlásit za mrtvého,“ zašeptala matka. Nechtěla, aby ji zaslechla teta Felicitas. Ta seděla ve vedlejším pokoji a navzdory veškeré realitě stále doufala, že se manžel jednoho dne objeví.

„A kdo potom zdědí podíly v rejdařství?“

Po matčině tváři přelétl stín. „Pravděpodobně jeho nejbližší příbuzný, papá.“

Sonja polkla. „A když se papá nevrátí?“

Matka ji chytila za ramena a podívala se jí přímo do tváře. „Na to, slečinko, nesmíš ani pomyslet. Slyšíš mě? Papá se vrátí! A Max taky! To je jisté jako amen v kostele.“

V hloubi duše Sonja matku pokárala za pošetilost. Tak, jak se věci měly, se mohlo stát cokoli. Nebylo za daných okolností lepší myslet na tragické vyústění? Ale nechtěla matku ranit, a tak jen přikývla.

Krátkodobě to skutečně vypadalo, že se matčina pštrosí politika vyplácí. Ačkoli jí právník potvrdil, že gauleiter může rejdařství vyvlastnit dekretem, a proto jí doporučil, aby na požadavek přistoupila, odmítla oba muže kontaktovat. A oni ji přinejmenším do dnešního dne taky nechávali na pokoji. Přesto jí nejistota brnkala na nervy. „I kdyby teď požadovali jen většinu akcií, kdo jim zabrání, aby nám společnost jednoho dne nesebrali?“ ptala se matka. „Když odpadnou příjmy z rejdařství, možná budu mít problém vilu udržet. Náklady na údržbu a personál jsou obrovské.“

Během té doby matka často trávila celé dny v rejdařství a nahlížela prokuristovi přes rameno.

*

Koncem února teta Felicitas obdržela zprávu, že musí odevzdat všechny šperky a další zlaté, platinové a stříbrné předměty. Oficiálně za náhradu, ale ta byla tak mizivá, že se ze strany německých úřadů rovnala krádeži. Přesto všechno odevzdala – kromě snubního prstenu, který tajně zakopala na zahradě vily – a odmítla matčin návrh, aby všechny šperky vydávala za její. „Nacisti si bohužel vedou záznamy, Leni,“ řekla. „Když nic neodevzdám nebo neodevzdám dost šperků, přijdou sem a budou je hledat. Koneckonců víš, že jsem vdo…,“ rty jí nervózně zaškubaly a opravila se, „… manželka kdysi bohatého tabákového továrníka.“

„A snubní prsten?“

Teta Felicitas přitiskla ukazováček na ústa. „Ten se nejspíš ztratil.“

Krátce nato vešlo ve známost nařízení říšského ministra dopravy, které židům zakazovalo používat na německých železničních tratích spací a jídelní vozy. „Omezují naše práva čím dál víc, až budeme na stejné úrovni jako zvířata a budou nám moct udělat cokoli,“ konstatovala Felicitas smutně.

Od té doby teta skoro s nikým nemluvila, i když rodinné rozhovory stejně tak jako tak vázly. Byla stále tišší. Většinou seděla v obývacím pokoji se zbývajícím dítětem na klíně a čekala na nadějné zprávy.

Michael byl roztomilý klučina. Sonja se snažila každý den po škole si s ním hrát, aby mu vnesla do života aspoň trochu radosti. Skoro dvouleté dítě se nejraději houpalo na jejích kolenou a nechávalo si od ní zpívat Takhle jedou páni. Někdy také malovali obrázky nebo se tajně vplížili do kuchyně, aby ukradli pár dobrot. Při pojídání pochoutek měl blonďatý Michael strategii, která Sonju rozesmávala. Ať už to byl krajíc chleba, kousek dortu nebo sušenky, vždycky opatrně uždiboval okraje, načež několika lačnými sousty zhltl zbytek.

Když Sonja strávila nekonečnou neděli hlavně s malým Michaelem a učebnicemi, nastal nakonec přece jen večer. Usadili se k večeři, kterou jim servírovala Frieda, nyní nejdéle sloužící členka domácího personálu. „Trápí tě něco, Friedo? Vypadáš tak smutně,“ zeptala se jí matka.

Služebné, která je právě obcházela s mísou brambor, ta milá slova vehnala slzy do očí. „Já… paní Caspariusová… je mi to tak líto…,“ vzlykla.

„Proboha, Friedo!“ zvolala teta Felicitas úzkostlivě. „Dozvěděla jste se něco o mém manželovi? Tak mluvte přece!“

Frieda zavrtěla hlavou a setřela si slzy z tváří. „Ne, je mi líto, jestli jsem vás vyděsila. Vlastně jsou to dobré zprávy.“

„Takže?“ vybídla ji matka.

„Samuel je zpátky ve svý starý vlasti a našel si tam práci. Napsal mi, že bych za ním měla přijet, abysme se mohli vzít.“

Sonja si otcova bývalého zaměstnance z Afriky ještě dobře pamatovala. Nějakou dobu u nich bydlel a do Friedy se zřejmě zamiloval. Teď se ti dva chystali brát. Jak romantické!

„Ale to je přece báječné,“ prohlásila matka. „Co je na tom k pláči? Nebo snad nechceš odjet z Německa?“

Friedě se do očí znovu nahrnuly slzy. „Ale jak můžu v týhle těžký době nechat vás a vaši rodinu samotný?“

Matka se usmála. „Ctí tě, že tu chceš zůstat. Ale nesmíš teď myslet na nás. Samozřejmě jeď za Samuelem a vezmi si ho. Jsem kvůli tobě moc ráda a přeju ti všechno nejlepší. To ti přejeme všichni, viď, Sonjo?“

Sonja přikývla. „Budeš mi chybět, Friedo. Pozdravuj ode mě Samuela.“

„Budu.“ Frieda si odfrkla a odložila mísu, která její nával slz přežila bez úhony, na příborník.

Druhý den ráno se Sonja nemohla dočkat, až začne škola. Konečně šlo o něco jiného než jen o strach, smutek a hrozící ztrátu rejdařství. A i když se první hodina týkala jen časování dlouhých latinských sloves, cokoli bylo lepší než se muset dívat na tetin zoufalý obličej. S úlevou se posadila vedle své sousedky v lavici Irmgard, která jí hned začala vyprávět o svém posledním dopise vůdci. „Můj otec má kolegu, který dokonce s vůdcem mluvil. A ten člověk chce můj dopis a báseň, kterou jsem pro Hitlera napsala, předat říšskému kancléřství. Tak co ty na to? Není to úžasné?“

„Hmm.“ Sonja se pokusila zatvářit zaujatě. Nějak se ocitla mezi dvěma mlýnskými kameny. Doma se už necítila dobře, ale tady, vedle Hitlerovy vášnivé obdivovatelky, se jako čtvrtinová židovka taky cítila nepatřičně.

Později v hodině němčiny přednášel učitel o nejnovějších převratných úspěších německého národa. Protože mnoho moderních a známých autorů se už nesmělo číst, byly v učebních osnovách často germánské hrdinské ságy. Dnešní výklad doktora Schustera o „národně socialistických vzorových podnicích“ a o tom, co tento čestný titul pro živnostníky znamená, však Sonju zaujal mnohem víc než Píseň o Nibelunzích.

„Toto ocenění vytvořila Německá pracovní fronta a jednou ročně ho osobně uděluje na prvního máje sám vůdce.“

Irmgard vedle ní extaticky vzdychla tak hlasitě, že na sebe obě upoutaly učitelův pohled.

„Oceněné firmy nesou po dobu jednoho roku ‚zlatou vlajku‘ Německé pracovní fronty a jsou během této doby zářným příkladem pro všechny ostatní podniky.“

„A na základě jakých kritérií se ocenění uděluje?“ zajímala se třídní šprtka Waltrautová.

„Dobře že se ptáš,“ odvětil doktor Schuster s úsměvem. „Při hodnocení se vychází z kritérií, jako je vzhled pracoviště, odborná příprava, jinými slovy, jak dobře jsou zaměstnanci na pracovišti vyškoleni, odměňování, které by mělo být co nejspravedlivější, sociální a zdravotní péče ve firmě a samozřejmě propagace ‚Síly skrze radost‘.“

O konceptu „Síla skrze radost“ hovořil doktor Schuster už několikrát. Šlo v něm o to, aby se prostřednictvím sportu a dalších volnočasových aktivit posílil každý jednotlivý pracovník, veřejné zdraví jako celek a v konečném důsledku i národní hospodářství. Zatímco německý učitel odpovídal na další otázky spolužáků, Sonjiny myšlenky se rozběhly jiným směrem. Nemělo by vysoce moderní rejdařství Casparius ve všech uvedených bodech dosáhnout velmi dobrých výsledků? A pokud by ji dokázali získat, nepomohla by jim tato cena trochu oddálit otázku další arizace? Podnik, který byl pod zvláštním dohledem Německé pracovní fronty, přece Mansfeld a jeho přítel nemohli jen tak pokoutně ukrást. Nebo snad ano? Rozhodně si o tomhle možném východisku musela promluvit s matkou.

*

Jakmile se po poslední hodině ve škole, matematice s panem Brockmannem, rozloučila se spolužačkami, chvátala domů. Urazila už pořádný kus cesty směrem k Elbchaussee, když najednou zůstala stát jako přikovaná. Ten muž tam… Nevypadá stejně jako prastrýc Veit? Měl na sobě stejný dlouhý modrý kabát, stejnou podsaditou postavu, stejnou šedivou kštici vlasů. Ale to přece nemůže být pravda. Prastrýc Veit je pořád ještě ve vězení. Nikdo jim neřekl, že ho dneska propustili na svobodu. Musí se mýlit. Není ten muž o něco štíhlejší než prastrýc? Nemá delší vlasy?

V tu chvíli se k ní korpulentní muž otočil. Uvědomila si, že je to skutečně její milovaný prastrýc. Je volný! Jaká úžasná novina.

S bušícím srdcem se k němu rozběhla. „Prastrýčku! Prastrýčku!“

Když se těsně před ním zastavila, aby ho radostně objala, všimla si vyděšeného překvapení v jeho očích. Prudce se zastavila a rozpřažené paže zase spustila. Copak ji nepoznává? Copak se za těch pár měsíců tak změnila, že…

Podivně chraplavým hlasem řekl: „Promiňte, mladá dámo, ale mohla byste mi prosím ukázat cestu do vily Caspariusových? Myslím, že jsem se ztratil.“

Sonja ztuhla. Byli necelých tři sta metrů od domu, kde strávil celý život, a on si nepamatuje cestu? Najednou měla podivně prázdný pocit v žaludku. Co mu ti hrozní lidé udělali?

*

Kurt s úlevou vložil bratrancův dopis zpátky do obálky. Zdálo se, že Max se u nového pěstouna, z něhož se vyklubal opravdový lord, nemá špatně. Přestože lord Lafferty musel před několika lety z finančních důvodů prodat rodové sídlo kdesi v Yorkshiru, Lafferty House v londýnské čtvrti Mayfair byl oproti Dovercourtu pořádným vylepšením. Max dokonce dostával kapesné a konečně i dostatek jídla. Kurt z něj měl radost, i když sám by svobodu za dobré jídlo a teplou postel nevyměnil.

Rozhlédl se po spoře zařízeném obývacím pokoji malé chaty. Svoje místo v hlavním domě vyměnil za bratrancovo. Ostatní chlapci, kteří tu bydleli, byli všichni o něco starší než on. Protože byl ale tak vysoký, nebylo to poznat. Vtom vešel do dveří Leonhard, jeden z vídeňských chlapců. Vypadal rozrušeně.

„Co se stalo?“ zeptal se Kurt.

„Tys to ještě neslyšel? Musíme se přestěhovat. Dovercourt se má po Velikonocích zavřít.“

„Co prosím? Ale to je přece už za tři týdny. Kam máme jít?“

„To netuším. Nejspíš do zoo.“ Leonhard vztekle sebral ze stolu časopis a mrskl s ním na podlahu.

Kurt se ho raději už na nic nevyptával. Leonhard zřejmě stejně nic konkrétnějšího nevěděl a taky nechtěl riskovat, že se jeho špatná nálada změní v záchvat. V takových chvílích bylo nejlepší jít mu z cesty. Ne že by mu Kurt nerozuměl. Neustálý strach o rodinu, kterou zanechali v Německu nebo Rakousku, byl hrozný už sám o sobě. Stěhování, které s sebou neslo i změnu poštovní adresy, všechno ještě zhoršovalo. Ale nemělo smysl dávat volný průchod pocitům. Vplíží se do hlavního domu a pokusí se od jedné z pečovatelek zjistit o téhle novince něco víc.

Ze zvyku šel do kuchyně. Doufal, že tu narazí na Sophii, kterou znal nejlíp. Místo toho se stal svědkem hádky mezi Rachel, mladou pečovatelkou z Mnichova, a zrzavým kuchařem Sebastianem, který pocházel z blízkého okolí Dovercourtu. Když si Kurt všiml ostrého tónu hovoru, zastavil se u dveří. Ti dva si ho zřejmě nevšimli.

„Jak to jen můžeš říct?“ křičel právě Sebastian rozzlobeně. „Já teda rozhodně nechci bejt odvedenej.“

„Já taky nechci, aby tě odvedli,“ vysvětlovala Rachel důrazně. „Nicméně považuju zavedení všeobecné branné povinnosti v Anglii za správnou věc. Zvlášť teď, když ten odpornej Hitler navzdory slibům vmašíroval do Prahy. Váš ministerskej předseda už příliš dlouho odmítá Hitlera zastavit.“

„Ale Rachel,“ namítl Sebastian, „můj otec padl ve válce v roce 1917. Stejně jako statisíce dalších anglických vojáků. O raněných ani nemluvě. Takže si myslím, že je správný, že Chamberlain není válečnej štváč a snaží se udržet mír. Politika by měla bojovat slovy, a ne krví občanů.“

Kurt přikývl, ale ti dva si ho zjevně stále ještě nevšimli.

Rachel zavrtěla hlavou. „Pak jsi nepochopil, že diktátoři se nedají zastavit diplomatickými ústupky. K válce tak nebo tak dojde, protože Hitler ji chce.“

Kurtovi se zježily chlupy na zátylku. Hitler nejenže chce vyhnat židy z Německa, ale ještě navíc rozpoutat novou válku?

Sebastianova obvykle spíše růžová tvář najednou zbledla. „Jak to víš?“

„Než ho noví mocipáni vyhodili, byl můj otec profesorem historie na Univerzitě Ludvíka Maxmiliána v Mnichově. Sledoval Hitlerův vzestup z bezprostřední blízkosti.“

„A proč si myslí, že Hitler chce válku?“ vyzvídal Sebastian.

Rachel se zhluboka nadechla. „Vůdce ve své knize Mein Kampf už v polovině dvacátých let napsal, že hodlá ,germanizovat‘ východní Evropu a že válku považuje za legitimní prostředek k dosažení svých cílů. Ale nikdo ho zřejmě nebral vážně. A teď už je pozdě.“

Kurt na ni ohromeně zíral. Východ Evropy? To by ale znamenalo, že se Hitler chystá bojovat hned s několika zeměmi najednou.

„Papír je trpělivej,“ ozval se v tu chvíli Sebastian. „Třeba si to mezitím rozmyslel.“

„Jak asi, když každá jeho akce je dalším krokem tím směrem?“ Rachel na prstech levé ruky vyjmenovávala své argumenty. „Nejdřív Hitler v rozporu s dohodami Versailleské smlouvy nařídí masivní vyzbrojení Německa a zavedení povinné vojenské služby. Potom o rok později nechá vojáky napochodovat do demilitarizovaného Porýní, a když proti tomu Anglie ani Francie nic nepodniknou,“ na okamžik se odmlčela, „provede ,anšlus‘ Rakouska.“ Vyzývavě se na Sebastiana podívala. „Rozumíš? Skutečnost, že jeho provokace nemají následky, Hitlera povzbuzuje ke stále odvážnějším krokům. A tak další, co udělá, je vyvolání sudetské krize. Stěžuje si na údajně ponižující zacházení s německou menšinou v Československu a hodlá se jí ,zastat‘. Víš sám, co se stalo potom. V září mu v rámci Mnichovské dohody přislíbili Sudety, které ve skutečnosti patřily Československu. A přestože se na oplátku zavázal zachovat mír, o necelý půlrok později vpadl do Prahy.“ Slyšitelně vydechla. „S diktátorem se nedá vyjednávat. To je ponaučení z celého příběhu. Doteď mu to tak dlouho procházelo, že si nedá pokoj, dokud neovládne celý Východ. A to znamená válku.“

Kurtovi se divoce rozbušilo srdce. Rachelina slova zněla vášnivě, ale taky naprosto logicky.

Sebastianův ohryzek zběsile poskakoval nahoru a dolů. „Ale Chamberlain přece řekl, že dokud válka nezačala, je naděje, že se jí dá zabránit.“

Rachel zavrtěla hlavou. „Už je příliš pozdě. Výhybky byly nastaveny. Uvidíš, že se nezadržitelně řítíme k další válce. Hitlera už nikdo nedokáže zastavit. Proto je zavedení branné povinnosti v Anglii naprosto nezbytné. Jinak budeme brzy místo Union Jack vyvěšovat vlajku s hákovým křížem.“

Kurtovi se zvedl žaludek. Pokud by to všechno byla pravda, pak je jedno, kam se po opuštění Dovercourtu přestěhují. Hitler by je pronásledoval i v Anglii. Musí Maxovi a Charlotte bezpodmínečně napsat dopis. Pokud by opravdu došlo k válce, nechce se od bratrance a sestry odloučit. Pak by si musel v Londýně nějak najít místo, kde by mohl zůstat. Zamrkal, aby potlačil slzy. A napíše taky Fanni a matce. Kdoví, jak dlouho se za těchto okolností podaří udržet poštovní styk v chodu.

3. kapitola

Sonja zírala na kus papíru s výmluvným vzkazem. Z těch narychlo načmáraných slov se dalo vyvodit jediné… a bolelo to jako čert. Zamyšleně se kousala do spodního rtu.

Původně se matka stavěla k nápadu přihlásit se o titul národně socialistického vzorového podniku skepticky. „Když něco takového uděláme, nepřitáhneme tím na sebe pozornost úřadů ještě víc?“ nadhodila. „A co Mansfeld a König? Jak budou na takový krok reagovat?“ Ale nakonec rozhodl stav prastrýce Veita. Byl duševně zmatený a stále nesouvisle blábolil. S matkou by ho nejraději vzaly k lékaři, aby zjistily, jestli se mu nedá nějak pomoct. Ale prastrýc vytrvale odmítal opustit dům, a navíc by návštěva lékaře znamenala nepříjemné otázky. Co by například měly odpovědět, kdyby lékař chtěl vědět, co se mu přihodilo? Tak nebo tak by se pak musely zmínit o jeho zadržení na velitelství gestapa. Tím by gestapo obvinily, že má jeho stav na svědomí. To obvinění by mohlo mít vážné následky pro celou rodinu. V každém případě bylo zřejmé, že prastrýc – pokud se jeho stav rychle a významně nezlepší – už nebude schopen vést firmu. Matka si mezitím uvědomila, že nemůže svěřit vedení firmy pověřenému prokuristovi, a tak byla nucena převzít otěže sama. Krátce poté se rozhodla, že se přece jenom do soutěže o titul národně socialistického vzorového podniku pustí. „A byla bych moc ráda, kdybys mě v tom podpořila,“ dodala s úsměvem.

Sonja tedy nyní každý den, když si udělala domácí úkoly, odjela vlakem do Hamburku. Došla kousek pěšky do rejdařství Casparius a posadila se za stůl matčiny sekretářky, která v té době už měla po práci. Společně studovaly kritéria přihlášek a pověřily fotografa, aby zdokumentoval „příkladnou činnost“ v jejich rejdařské společnosti. Poté vybraly nejlepší motivy – lodivoda se sextantem, kapitánskou kabinu nejnovějšího tankeru, kormidelníka při práci – a předložily všechny podklady k žádosti Německé pracovní frontě.

„Ale co jeho pohřební roucho?“ volala stále dokola. „Musí být přece zabalený do svého modlitebního šálu a pohřbený se svou kipou. A co stráž u mrtvého?“

*

Kurt přikývl.

Table of Contents

Seznam osob

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola