© Lenka Potůčková, 2025

ISBN 978-80-249-5738-8

Copyright

© Lenka Potůčková, 2025

ISBN 978-80-249-5738-8

Intermezzo

2018

Memento mori.

Smrt je vždycky definitivní. Konec. Neměnný stav, který lze jedině přijmout. Vyrovnat se s ním. Nebo taky nikdy nevyrovnat.

Myšlenky jí vířily v hlavě v bláznivém reji. Zoufalství zmítalo jejím tělem. Ale pláč, který by se v takové chvíli očekával, nepřicházel. Potoky slzí už prolila, poté co se to dozvěděla. Když jí to oznámili jako fakt, který nastal a nedá se na něm nic změnit. Jak bude žít dál? Bez něj…

Věčné ohně hořící v černých mísách, vstupní dveře, kterými s ostatními prošla, řady lavic a její místo v té první, katafalk s rakví, věnce, květiny, tabulka s jeho jménem. Další schůzka se smrtí.

Měla to zase celé před očima. Vracelo se to. Vynořovalo odněkud z hlubin zapomnění. Bylo bláhové si myslet, že se to už nikdy nevrátí. Minulost se nedá změnit a vzpomínky nejdou vymazat.

Pohřeb jí to zase celé oživil. A tak trpěla o to víc.

Obklopena svými nejbližšími, kteří si o ni od toho okamžiku, co se to stalo, dělali starosti. Po očku ji sledovali, připraveni jí okamžitě pomoct. Zvládne to, nebo se alespoň pokusí to zvládnout. Za chvíli to už skončí. Hudba dohrává poslední tóny. Rakev na katafalku začíná zajíždět.

Vstává jako všichni ostatní. Cítí neuvěřitelnou slabost, ale dokáže stát sama, bez pomoci. Opona se zatahuje. Už ho nikdy neuvidí. Jeho tělo shoří v peci krematoria. Zůstane jen popel v urně, kterou si převezme a pohřbí do hrobu k jeho rodičům.

Přijímá kondolence. Stisky rukou. Slova soustrasti. Tváře se jí slévají do jednolité masy. Jak dlouho to ještě potrvá?

Poslední kondolující a konečně může odejít. Pohledy všech se na ni upírají. Hraje hlavní roli v téhle smutné tragédii.

Venku začíná drobně pršet.

Ze všeho nejvíc si přeje vrátit se domů.

„Hedvičko, nechceš si jít na chvilku nahoru lehnout?“ Konejšivý maminčin hlas a dotek její ruky na předloktí.

Vzhlíží k ní prázdným pohledem.

„Maminko, kde je tatínek?“ Lauřina bezelstná otázka.

„V nebíčku, zlatíčko,“ přinutí se usmát.

„A proč je v nebíčku?“

„Protože umřel.“

„Taky budeme v nebíčku, až umřeme?“

„Taky,“ zajíkne se.

„Laurinko, nech teď maminku a pojď.“

„Kam, babi?“

„Do svého pokoje, ukážeš mi tu novou panenku.“

V matčiných očích zachytí účast.

„Mami, proč jsem tam nemohl jít s tebou?“ Matyáš si stoupl vedle křesla, na kterém sedí.

„Jsi na to ještě malý kluk, Matýsku.“

„A táta se už teď nikdy nevrátí?“ Doslova na ní visí pohledem.

Zakroutí hlavou. „Nikdy, zlatíčko.“

Ticho je až ohlušující. Jen z přízemí k ní vzdáleně doléhají hlasy dětí a matky. Je jí vděčná, že si je vzala na starost. V tuhle chvíli se nedokáže na nic soustředit. Na nic myslet. Čas se slévá v jednolitou veličinu. Minulost je definitivně pryč a budoucnost je zahalena neprostupnou mlhou. Jak bude žít dál? Co bude dělat? Jak zvládne děti?

Lehá si do postele, jejíž druhá polovina je prázdná a už to tak zůstane. Natahuje ruku a přejíždí po polštáři a dece. Ještě před pár dny tady byl s ní. Proč se to muselo stát? Proč jemu? Proč jí? Zavírá oči. Ze všeho nejvíc si přeje spát.

Probudí ji drnčení zvonku. Usnula? Nebo se jen propadla do nevědomí? Prudce se jí rozbuší srdce. Zatím není připravena na žádné neočekávané situace.

Hlasy z přízemí k ní přicházejí nejdříve jakoby z dálky. Slyší mezi nimi i ten maminčin. „Měl byste přijít jindy. Dcera si šla lehnout. Před chvílí jsme se vrátili z krematoria.“

Po všem tom vypětí jí to přijde legrační. Z krematoria se přece už nikdo nikdy nevrátí.

„Maminko, je tady nějaký pán.“ Matyáš otevírá dveře, míří k posteli a zřejmě ho vůbec nenapadne, že by mohla spát.

„Jaký pán?“ posadí se.

„Říkal, že je od policie.“

„Počkej tady, zlatíčko.“ Sebere všechnu sílu, která v ní ještě zůstala, a vyjde z ložnice na chodbu.

Po schodech stoupá muž v černé bundě, za ním pospíchá matka a pořád se mu snaží říct, aby to odložil.

„Dobrý den.“ Chytí se zábradlí a podívá se na něj.

„Dobrý den.“ Muž zvedne hlavu a zastaví se. „Policie České republiky, kapitán Kamarín.“ Ukáže služební odznak. „Paní Buriánová, potřeboval bych s vámi mluvit ohledně smrti vašeho manžela.“

„Teď ne, prosím vás. Dneska měl pohřeb. Je to jen pár hodin. Teď ne…“ Sevře křečovitě zábradlí.

„Vidíte, říkala jsem vám, abyste ji dneska nechal na pokoji.“ Starostlivý maminčin pohled sjede z kapitána na ni.

„Zítra přijdu k vám na oddělení, jestli chcete, nebo můžete přijít sem, ale dnes ne.“ Hlas se jí zlomí do šepotu.

Matyáš vyjde z ložnice a přitiskne se k ní.

„Tak… tady je vizitka… pro jistotu,“ sáhne do náprsní kapsy. „Je tam i telefon. Na služebnu přijďte do tří dnů. Jinak bychom si vás museli nechat předvolat a předvést,“ objasňuje.

Kýve hlavou.

„Tak na shledanou, paní Buriánová. A upřímnou soustrast.“

Dívá se, jak za doprovodu maminky odchází.

Co všechno ji ještě čeká? Co všechno bude muset ještě zvládnout a absolvovat?

Vyzvánění mobilu, který si položila na noční stolek v ložnici, ji vytrhuje z myšlenek.

„Telefon, maminko. Zvoní telefon.“ Matyáš se rozběhne zpátky a dívá se na svítící displej.

Je na něm jméno advokáta Daniela Oulického.

„Prosím, Buriánová,“ přijme hovor.

„Dobrý den, Hedviko, tady Daniel Oulický. Právě jsem se dozvěděl, že Radek zemřel. Přijměte mou upřímnou soustrast. Mám za vámi přijet? Potřebujete něco rychle vyřešit? S něčím pomoct?“ Z jeho hlasu zaznívá až nebývalá ochota.

„Radek měl dneska pohřeb. Tak jindy…“

„Vrátil jsem se dneska z dovolené ze Seychel, otevřel schránku a našel tam Radkovo parte. Opravdu nic nepotřebujete?“

„Opravdu ne, díky,“ popotáhne. „Ozvu se,“ vycvakne rychle hovor.

„Kdo to byl, maminko?“

„Jeden pán.“

„Jaký?“

„Matýsku, pojď se mnou dolů a nech maminku, ať si odpočine.“ Matčin příchod přináší vysvobození. „Hedvičko, ničím se teď netrap.“ V jejích očích se odráží soucit.

Kývne hlavou a vizitku i mobil položí na noční stolek. Znovu si lehá do postele a myšlenky na ni začínají útočit v novém ataku.

Mobil se znovu rozezvučí.

Natáhne po něm ruku. Na displeji svítí jméno Aleše Řeháka.

„Hedviko?“ promluví jako první. „Po hostině jsme se nestačili pořádně rozloučit. Ale moje nabídka samozřejmě platí. Kdybys cokoli potřebovala, tak já nebo Adriana ti okamžitě se vším pomůžeme.“

„Díky, když tak se ozvu.“ Hlas má tichý, zlomený.

Strop nad její hlavou se jí zdá neuvěřitelně blízko. Jako by se na ni měl každým okamžikem zřítit. Zavírá oči a cítí pod nimi slzy. Touží usnout a už se neprobudit.

Předtím…

1 —

Helena byla vždycky lepší. Ve všem. Výborně se učila. Navštěvovala tři kroužky. Pomáhala doma. Neodmlouvala. Nebyl s ní sebemenší problém. Vždycky ji dostávala za příklad.

„Podívej, Helenka má zase jedničku. Helenka mi pomohla ušít nové záclony. Helenka přinesla sousedce Znamenáčkové tašku s nákupem, a ta si ji moc chválila.“ Věty, které jako malá často slýchala od maminky.

Starší sestra Hela měla zkrátka dobré renomé. Doma, mezi příbuznými, mezi spolužáky. Kam přišla, tam záhy zazářila.

S ní to bylo jinak. Ve všem průměrná. Nesnažila se. Neměla tu Helinu ctižádost. A vlastně ji ani mít nechtěla. Učení ji nebavilo. Kroužky ji nezajímaly. Nejradši visela na internetu a brouzdala jím.

„Kdybys tam hledala alespoň něco užitečného, ale takovéhle kraviny,“ protočila nejednou maminka oči v sloup, když se u ní zastavila a všimla si, že ji nejvíc zajímají módní blogy a modeling.

Spousta holek se v tomhle oboru přece uplatnila. Jejich tváře teď zdobily titulní strany světových časopisů. Bezpracná obživa. Proč by to nemohla zkusit?

Helena šla po gymnáziu na České vysoké učení technické, na fakultu architektury. Vždycky jí bavilo malovat domy. Ve škole si oblíbila geometrii a rýsování. Kresby nejrůznějších staveb doplňovala o perspektivu. Precizně vypracované, precizně vymyšlené. Všichni o ní říkali, že má dobře našlápnuto.

Ona chodila na střední školu sociální. Ne že by s daným oborem korespondovala, ale bylo tam minimum matematiky a technických předmětů, kterým nerozuměla a ani rozumět nechtěla. Podstatné bylo mít maturitu a pak začít dělat to, co ji bude bavit. Modeling?

Neuměla si představit, že by seděla osm hodin v kanceláři jako maminka, nebo se realizovala v bankovnictví jako tatínek. Nuda, nic než nuda. Nutnost snášet se s kolegy, které by třeba nemohla vystát. Jednat s lidmi, kteří ji nezajímali. Ne, to nebylo nic pro ni.

Ambiciózní Helena, která začala po studiu pracovat v renomované projektové kanceláři, jejíž jméno bylo spojováno s několika developerskými projekty, v ní sice vzbuzovala špetku závisti, ale zároveň notnou dávku opovržení. Projektantka. Absolventka architektury. Stejně ji nebudou brát. Začátečnici. Amatérku. Tak sama sobě zdůvodňovala sestřin postup. Jenže se mýlila. Helena měla velmi brzy výsledky a dostala na starost svůj první projekt. Dle slov šéfa a majitele projektového ateliéru měla tah na branku, na věc nezatížený náhled a její projekty působily moderně a měly v sobě špetku nadčasovosti.

Najednou jí záviděla. Úspěch, který se neodpouští. A už vůbec ne mezi sestrami.

Oblíbená, všemi uznávaná Helena, stoupající po pomyslném společenském žebříčku. A proti ní ona. Najednou upozaděná, nezajímavá, druhorozená sestra, která ve své podstatě neměla co nabídnout. Perfektní nalíčení, pěstěné nehty, hadříky podle posledních módních trendů oslnily sice na první pohled, ale na ten druhý už to všechno bylo přehlédnuto bez dalšího zájmu.

„Měla bys se sebou něco dělat,“ sjela ji Helena několikrát pohledem, když ji přistihla, jak si v obýváku na sedačce piluje nehty.

„Dělat? A jako co?“ vyjela na ni.

„Myslíš, že ti peníze budou padat z nebe? Měla by sis najít nějakou pořádnou práci.“

„Starej se o sebe. Já se taky nenavážím do tvých čmáranic,“ odsekla.

„Jenže ty čmáranice, jak jim říkáš, mě živí, a docela dobře jsem se díky nim zavedla,“ utřela ji. „Ale to se nemůžu povalovat na gauči jako ty.“

„Trhni si nohou.“ Měla jí plné zuby.

Helena moralistka, vychovatelka, starší sestra, která se rozhodla, že jí to dá sežrat. Ale nedopřeje jí tu radost, aby vyhrála.

„Na spisovně u nás v úřadu bude od prvního volné místo,“ hlásila jí maminka, když se prázdniny blížily ke konci. „Mohla bych se zeptat. Jako odrazový můstek by to pro tebe nebylo špatné. Zatím nic neumíš, tak bys alespoň poznala, jak to chodí.“ V té nabídce byla bezelstnost a chuť jí pomoct, ale jí se to naopak neuvěřitelně

dotklo.

„Kdybys chtěla, v bance je pár volných startovacích míst. Prošla bys komplexním proškolením a začínala na juniorské pozici, ale vždycky se nějak začít musí,“ nezůstal tatínek s pomocí pozadu.

Kdokoli jiný by byl za ty nabídky vděčný. Vyhnul by se proceduře výběrových řízení, pohovorů, e-mailů sdělujících, že na danou pozici byl vybrán jiný uchazeč. Ale ji to svým způsobem uráželo. Nehodlá se stát kancelářskou krysou. Ona má o svém životě jiné představy.

Přihlásila se na pár castingů v domnění, že z ní všude okamžitě padnou na zadek. Hledáme neokoukané tváře pro natáčení reklam. Hledáme zajímavé lidi do komparsu. Hledáme modelky. Zašlete nám svou fotografii a my vás pozveme na pohovor.

Prvotní nadšení, které v ní posilovalo pýchu a myšlenku, počkejte, ještě vám všem ukážu, kdo jsem, začínalo pomalu vyprchávat, poté co její e-maily zůstávaly bez odpovědi. Ještě se určitě někdo ozve. Má přece zajímavou, neokoukanou tvář. Určitě někoho zaujme. Určitě… Útěcha sebe sama, která nevedla k ničemu.

Nakonec jí nezbylo než se zaregistrovat na Úřadu práce. Potupně vyplnit formulář, vyslechnout si stokrát vyslovená slova referentky, ke které byla přidělena, a bez nároku na jakoukoli podporu coby absolventka školy bez praxe a zkušeností se obrazně ocitla na dlažbě.

„Měla by ses konečně probudit. Snad si nemyslíš, že na tebe někde čekají se slavobránou.“ V Helenině hlase uslyšela skrytý posměch. Jako by v těch slovech četla, vidíš, říkala jsem ti to.

Místo, aby o tom začala přemýšlet, to na ni ale mělo opačný účinek.

„Samozřejmě, že ti, Hedvičko, pomůžeme do začátku, ale hlavně bys měla začít pracovat.“ Maminčino chlácholení v sobě skrývalo sdělení, že tahle prvotní pomoc není napořád a že jim donekonečna nemůže viset na krku.

„Ty startovací juniorské pozice jsou pořád volné, ale měla by sis pospíšit, nejsi jediná, kdo je po škole, a zájem je docela slušný.“ Pokud si holka nepospíšíš, tak budeš mít parádní smůlu, jako by zaznívalo z tatínkova hlasu.

Ať si všichni trhnou nohou. Chce dělat jen to, co ji bude bavit a co jí vynese spoustu peněz. Prezentovat se jako jiné holky jejího věku, které už mají jméno. Které jsou hvězdami internetu, modelingu, přes noc se z nich staly celebrity. Taky přece nějak začínaly. A když se to podařilo jim, musí se to podařit i jí.

Začala znovu obcházet castingy a na pár modelingových agentur zaslala svoje fotografie. Jen neztratit naději. Přece se to musí podařit. Musí…

„Proč jsi se nepřihlásila na vejšku?“ Tu otázku vyslovila její kamarádka Gábina docela bezelstně, jako by ji měla za úplného hlupáka, že to neudělala.

„Na vejšku?“ zírala na ni ohromeně.

„No, jasně. Vysoká sociálně právní. Bez přijímaček. Sice je soukromá, něco si zaplatíš, ale máš na tři roky nebo pět let vystaráno,“ vědoucně se pousmála.

Chvilku se zlobila sama na sebe, že ji to nenapadlo. Že tuhle možnost úplně zavrhla. Přihlášku si sice podávala už v hodině dvanácté, ale nakonec – každý platící uchazeč, dobrý uchazeč.

„No, Hedvičko, mohla ses ušetřit toho martyria a mít klidné prázdniny, kdyby ses rozhodla hned,“ měřila si ji maminka a v jejím pohledu jako by se odrážela špetka nedůvěry, jestli to myslí skutečně vážně.

„Doufám, že sis to dobře rozmyslela, přece jen to něco stojí. Ne, že bychom ti to s maminkou rádi nezaplatili, ale důležité je, aby tě to doopravdy bavilo,“ promlouval jí do duše se stejnou nedůvěrou tatínek.

Rozmyslela si to dobře a bude ji to bavit, ubezpečovala je s úsměvem ve tváři. A je jim vděčná, že jí studium budou financovat.

„Můžeš chodit na brigády a vydělat si, jako jsem to dělala já. A to jsem chodila na státní školu. Dneska se ale platí všude, i když na těch soukromých podstatně víc.“ Helena si neodpustila moralistickou poznámku. „Soukromou sice udělá každý, protože když platíš, rupnout tě nenechají, ale z té státní máš zase lepší renomé.“

Proč měla zase pocit, že jí dokazuje, že její ČVUT je tisíckrát lepší než škola, na kterou se přihlásila? Titul jako titul. Nebude sice inženýrkou jako ona, ale diplom dostane.

Jistý díl vítězství si vychutnala, když ani ne po měsíci přišla na Úřad práce a referentce, která s ní vyřizovala registrační formuláře, v rychlosti sdělila, že byla přijata k dennímu studiu na vysokou školu, a tudíž si ji může vyškrtnout z evidence nezaměstnaných. Viděla v očích té na první pohled unavené ženy špetku závisti? Nebo si ji tam domýšlela, protože ji tam chtěla vidět? Teď už to vlastně nebylo důležité.

Prozatím má vystaráno na tři roky. Během nich se může leccos stát nebo změnit. A nakonec se jí třeba podaří uspět i u nějaké modelingové agentury. Na nic přece není pozdě.

2 —

Původně na tu schůzku nechtěl jít. Měl rozdělané tři zakázky a záleželo mu na tom, aby jejich provedení proběhlo bezproblémově. Držel se tátova hesla, že spokojený zákazník představuje poloviční úspěch.

Stavebnictví byl obor, který ho odmalička oslovoval. Možná proto, že se táta hned po revoluci vrhnul na podnikání. Začínal s drobnými opravami a údržbou. Pak si kromě toho přibral i výstavbu jako takovou. Koordinoval zemní práce, projekci, stavbu, řemeslníky a byl ve svém živlu. Vzal si úvěr, aby mohl investovat do nákupu strojů, aut a zařízení. A začal zaměstnávat lidi nejrůznějších profesí. Přitom dbal na dodržování dohodnutých termínů. Měl pochopení pro přání klienta, která se vyskytla během realizace. Dohlížel na kvalitu a zbytečně nenavyšoval cenu díla. Vždycky si dával záležet, aby byl klient na konci spokojený. A pokud jeho firmu doporučil svým příbuzným nebo známým, představovalo to další zakázky, tedy úspěch.

„Takový balík peněz. Jak to dokážeš splatit? Jsi blázen,“ slýchal z úst příbuzných, kteří je navštívili, a táta se rozpovídal o svých plánech.

Trpělivě jim vysvětloval, že samozřejmě trochu strach má, ale jinak to udělat nemohl. Pár let sice potrvá, než to všechno splatí, ale s tím rizikem do toho šel.

Všímal si jejich roztrpčených nechápavých pohledů, které ale nijak nemohly odradit tátovo nadšení.

Se sestrou ho jako děti vídali málo, protože se práci věnoval opravdu naplno. Někdy slyšel, že se s mámou hádají. Vyčítala mu, že ho práce zajímá mnohem víc než oni, že ho pořádně nevidí ani o víkendech, kdy by měla být rodina pohromadě. Připouštěl, že to tak je, ale teď, když se všechno úspěšně rozjelo, se na to nemůže vykašlat.

Když hádku mezi rodiči slyšel poprvé a byl schopný chápat, že to do jejich rodiny vnáší napětí a neklid, plakal celý večer schoulený ve svém pokojíku s plyšovým medvědem v náručí. Tátu si idealizoval jako hrdinu, který toho přece tolik dokáže. Tak proč na něj máma křičí? Jeho dětská duše byla tím konfrontačním výstupem mezi dospělými zasažena a poraněna.

Hádek pak od toho večera slyšel ještě bezpočet. Pokaždé když vycítil, že se schyluje k další bouři, vzal rychle za ruku mladší sestru a mizeli spolu v jeho pokoji, kde si pak mlčky hráli se stavebnicí. Vnímal, že Aneta je na tom v chápání toho, co se mezi rodiči děje, stejně jako on. Nedovedla si vysvětlit, proč máma na tátu křičí a proč se teď doma pořád vznáší nervozita a napětí.

Tátova věčná nepřítomnost a mámina nespokojenost je oba naučila samostatnosti. Slušně se učili, navštěvovali kroužky, on elektrotechniky a programování, Aneta fotografování a malování, sportovali, on hrál fotbal, Aneta chodila na tenis. Po základní škole se dostal na stavební průmyslovku, Aneta na střední obchodně podnikatelskou školu. O prázdninách pár dnů střídavě pomáhali tátovi ve firmě.

„Mám z vás obou velkou radost,“ říkal jim a bylo znát, že ho jejich zájem opravdově těší a je šťastný, že to, co vybudoval, bude moct jednou někomu předat.

Díky dostatku zakázek a dobrému jménu splatil úvěr o něco dřív, než předpokládal, a protože se zbavil pomyslného neviditelného břemene, vypadal spokojenější a klidnější.

Z máminy strany se nezměnilo nic. Spokojeně vypadala jen během dovolených, na které o prázdninách vyráželi a kterými se ráda chlubila před příbuznými a známými.

„Byli jsme v Egyptě, na Mauriciu, na Srí Lance. No a příští rok zřejmě Emiráty nebo možná Thajsko,“ nadhazovala a dělalo jí dobře, že ona tam byla nebo může být, zatímco oni se zmůžou leda tak na Chorvatsko nebo Itálii.

Pak zjistil, že má milence. Bylo to krátce před maturitou, když se vracel z třídního večírku. Ona ho neviděla, on ji ano. Stála s tím cizím mužem na rohu jejich ulice, pak se začali lačně objímat a líbat, a nakonec nasedli do jeho bavoráku a zmizeli do noci.

Přebral? Zdálo se mu to? Má vidiny? Zíral na to prázdné místo, kde ještě před pár okamžiky stála. Nebylo pochyb.

„Máma má třídní sraz,“ hlásila mu Aneta, když se připotácel domů.

Nedokázal jí říct, že je obelhala a vůbec na žádném třídním srazu není.

Možná to tak muselo dopadnout. Možná to k tomu od samého začátku, co prvně slyšel tátovu a máminu hádku, spělo. Přesto ho to svým způsobem zasáhlo.

Najednou navštěvovala nejrůznější kamarádky, kosmetiku, chodila na jógu a psychologii. A všechny ty výmluvy byly průhledné, alespoň pro něj.

Tušil něco táta? Ten se vracíval pozdě večer po celodenním pracovním kolotoči unavený a najednou nucený postarat se ještě o večeři.

Po maturitě udělal zkoušky na stavební fakultu.

„Udělal jsi dobře, Romane. To víš, já mám jenom průmyslovku, ale teď je jiná doba,“ usmíval se táta a bylo znát, že je na něj pyšný.

Anetu to táhlo ven.

„Mohla bych zkusit dělat aupairku,“ nadhazovala. „Anglie, Amerika. Zdokonalila bych si anglinu, poznala, jak to chodí ve světě, získala zkušenosti.“

Jenže pak se objevilo pár zpráv o agenturách, které mladým holkám naslibovaly práci v úžasných rodinách, kde budou bydlet, starat se o děti a chodit tam do školy, a když tam přijely, tak se dostaly do rodin, které je využívaly jako služky a o studiu nebyla ani řeč. To v lepším případě, protože v tom horším skončily jako prostitutky.

Právě to možná rozhodlo, že od toho jet ven Aneta upustila a podala si přihlášku na žurnalistiku.

„Budeš to mít mnohem lepší, Anetko. A nakonec jako novinářka se do světa taky určitě podíváš,“ chválil její rozhodnutí táta a vypadalo to, jako by mu ze srdce spadl neviditelný kámen.

„Romane, vnímáš mě?“ Zamávání ruky před jeho očima. „Jsi tady? Nebo myslíš na nějakou kočku? Co?“

„Promiň, trochu jsem se zamyslel.“

„No, to vidím. Že je v tom nějaká šťabajzna?“ zasmál se Radek.

V myšlenkách zabloudil příliš daleko. Jenže teď se musel vrátit do reality a soustředit se na to, proč je tady.

Radek se podíval na hodinky. „No, Danda má trochu zpoždění, ale snad každou chvíli dorazí. Dáš si kromě té kofoly něco jiného?“ Zkontroloval pohledem jeho rozpitou sklenici.

Zakroutil hlavou. „Vždyť víš, že jsem tady autem, tak co jiného kromě kofoly můžu pít?“

„Prosím tě…,“ mávl Radek rukou, pak se rozzářil a pohledem ukázal ke vchodu.

Do restaurace právě vešel Daniel Oulický.

„Zdravím vás, pánové,“ napřáhl k nim na uvítanou ruku a s oběma si vyměnil vřelý stisk. „Omlouvám se za malé zdržení, ale potřeboval jsem ještě dořešit jednu záležitost.“ Posadil se k jejich stolu. „Aleš tu není?“

„Aleš musel dneska do Brna, ale jsme domluveni, takže mám v jednání volnou ruku. Nakonec jsme společníci a musíme si věřit.“ Z Radkova hlasu zazněla suverenita.

Daniel Oulický zašátral v aktovce, kterou přinesl s sebou, a pak na stůl položil zelené papírové desky.

„Mohu vám něco nabídnout?“ Číšník, který se zastavil u jejich stolu, působil najednou jako rušivý element.

„Snad presso.“

„Zachariáš.“ To jméno Radek skoro zašeptal, vymrštil se jako pružina a zamířil ke dveřím.

Muž, se kterým se záhy vítal a tiskl si s ním ruku, měl na sobě dobře padnoucí oblek a na první pohled z něj čišela povýšenost a arogance.

„Pane radní, dovolte, abych vám představil svoje přátele a obchodní partnery.“ Na Radkově tváři se objevil strojený úsměv. „Pan doktor Daniel Oulický, advokát, a pan inženýr Roman Benda.“ Skoro se lámal v pase. „Pana radního Martina Zachariáše vám asi nijak zvlášť představovat nemusím,“ mrkl na ně. „Moc nás těší, že jste přijal naše pozvání.“ Znovu ten strojený tón hlasu a nepřirozený úsměv.

Zachariášův stisk ruky připomínal leklou rybu. Vzpomněl si, co mu o lidech s takovým stiskem ruky povídal táta. A většinou se nemýlil.

Číšník, který právě přinesl presso pro Daniela Oulického, působil opět nemístně.

Radek coby organizátor téhle schůzky začínal být ve svém živlu.

Uvědomil si, že se na rozdíl od něj na všechno dobře připravil. On i Oulický, který otevřel zelené desky a vytáhl z nich papíry A čtyřkového formátu.

Zachariáš se rozvalil v židli a prvních pět minut to vypadalo, že ho Radkovy řeči vlastně nudí, nebo se znuděně alespoň tvářil. Teprve pak jako by se v něm probudil zájem.

„Celý ten developerský projekt bude velice výhodnou a výnosnou investicí.“ Radek se natáhl po papírech, které přinesl Oulický, a našel mezi nimi vizualizační fotografii. „Výkup pozemků máme za sebou, teď zbývá jen doladit a schválit projekt, pak získat územní rozhodnutí, stavební povolení a můžeme rozjet výstavbu.“

Zachariáš si zkoumavě prohlížel vizualizaci. Zdálo se mu to, nebo v jeho tváři zachytil něco jako posměch a pohrdání?

„Jižní zahrady, jak projekt nazýváme, se po dokončení budou určitě dobře prodávat. Jednopatrové rodinné domy s dispozicí 5 + 1 nebo 4 + 1, s garáží, venkovním stáním, zahradou, jen pár kilometrů za hranicí hlavního města, nebudou určitě špatnou investicí pro ty, co se rozhodnou tam bydlet.“

Radkovo přesvědčování na Zachariáše zatím moc nepůsobilo, protože znuděně a bez zájmu odložil obrázek a u číšníka si objednal caffè latte.

„Tady pan doktor Oulický by se postaral o veškerou právní stránku věci,“ ukázal pohledem na advokáta. „A pan inženýr Benda je spolumajitel stavební firmy, takže…“

Zvednutí Zachariášovy ruky představovalo signál, aby Radek zmlkl. „Promiňte, pane Buriáne, ale celé se mi to zdá trochu amatérské.“

„Amatérské? Proč myslíte?“ Oulický přešel do ofenzivy.

„Ze své pozice jsem už pár takových developerských záměrů viděl, takže můžu posuzovat. Propracované, vyprojektované do nejmenšího detailu, doplněné o to, jak bude vše financované, za kolik se po dostavbě budou nemovitosti prodávat, jaká bude návratnost investic, jména zainteresovaných firem, investorů, bank. Ale tohle…,“ zakroutil hlavou. „… s prominutím, pánové, tohle je nedotažené a já se obávám, že vám s tím nijak nemůžu pomoct. Muselo by se na tom ještě pořádně zapracovat. A pak snad… bych byl ochoten…,“ pokrčil rameny a ošil se. „Jižní zahrady… zní to dobře. Chtělo by to taky nějakou pořádnou reklamu na billboardy. To přitáhne pozornost a zvědavost, ale jak říkám, musíte na tom ještě zamakat.“

Vychutnal si je. Dal jim to pořádně sežrat. Vy amatéři, co to tady na mě zkoušíte?

Uvědomil si, že je v podstatě úplně jedno, že šel na tuhle schůzku nepřipravený. Radkovi i advokátu Oulickému byla jakákoli příprava stejně k ničemu.

„Říkal jste, že pozemky na ten záměr máte vykoupené?“ Otázka, nebo konstatování? Ze Zachariášovy arogantní mluvy se to nedalo poznat.

„Jistě. Výkup proběhl a pozemky jsou ve vlastnictví společnosti B+Ř development, kterou vlastní tady pan Burián a jeho společník pan Aleš Řehák.“ Oulický mezi papíry našel výpis z katastru nemovitostí.

„V pořádku,“ pokýval Zachariáš hlavou. „To nejdůležitější máte vyřešené. Pozemky, na kterých to celé bude stát, a že jsou vedené jako stavební,“ vrátil výpis Oulickému.

Mobilní telefon, který si položil vedle zpola dopitého caffè latte, se rozvibroval a pak se intenzita zvonění začala zvyšovat. „Zachariáš, prosím,“ přijal hovor a chvíli mlčky poslouchal volajícího. „Právě končím jednu schůzku, takže zhruba za půl hodiny se můžeme sejít… ano, samozřejmě, budu se těšit…“ Zacvakl telefon a pohledem se vrátil k nim. „Vidíte, pánové, jsem v jednom kole. Mám další jednání. Shodou okolností s někým, kdo by vám v případě, že se nad tím, co jsem vám říkal, zamyslíte a vše detailně zpracujete, mohl trochu pomoct. Ale opravdu to záleží jenom na vás.“ V rychlosti dopil latte a sáhl do náprsní kapsy.

„Platím samozřejmě já,“ vyhrkl Radek.

Zachariáš sebral ze stolu mobil a vstal. „No, pánové, těšilo mě a věřím, že se nevidíme naposledy.“

„To určitě ne, pane radní.“ Radek se měl k tomu, že ho vyprovodí ke vchodu, ale zadržel ho pohybem ruky. A najednou byl pryč.

„Šmejd jeden,“ ulevil si Radek. „Proč myslíte, že vedl ty kecy kolem? O nepřipravenosti, amatérismu… Čekal, že pro něj něco kápne, hajzl. Bohužel ho potřebujeme, takže nám nezbývá nic jiného než udělat to, co chce.“

„Nový projekt?“

„Přesně tak. Pořádně propracovaný nový projekt.“ Radek se natáhl po vizualizační fotografii. „Takový, co mu zavře hubu.“

„Zadáme to zase projekčnímu ateliéru GAMA, Ivanu Stříbrnému?“ Oulický začal skládat papíry zpátky do desek.

„Jasně. Má tam prý teď novou holku po fakultě architektury, co má bezva nápady. Dokonce už jí svěřil jeden samostatný projekt, a to je u Ivana co říct.“ Na Radkovi bylo znát, že se už rozhodl.

„A myslíš, že s tím bude souhlasit i Aleš?“ Oulický strčil desky do aktovky.

„Nemá důvod nesouhlasit.“

Je vůbec připravený jít do takového projektu?

Vracel se domů a cítil, že ho schůzka, které se právě zúčastnil, spíše znechutila, než naladila k další spolupráci. Doposud byl zvyklý pracovat na zakázkách, které měly jasný začátek, stanovený průběh a v termínu byly dokončeny. Držel se osvědčené tátovy rady a vyplácelo se mu to. V tomhle, ač si nedokázal vysvětlit proč, cítil nádech podvodů, úplatků, nepoctivosti, nucených kontaktů s lidmi propojenými s komunální politikou, a to se mu ani trochu nelíbilo.

Displej jeho mobilního telefonu se nejprve rozblikal a pak začal vyzvánět. Denisa. Přece jí psal, že má důležitou schůzku.

Nechal telefon čtyřikrát zazvonit, než hovor přijal.

„Romčo, máš chvilku? Potřebovala bych se s tebou domluvit na ty Petrovy narozeniny, co má o víkendu,“ vychrlila.

„Musíme to řešit zrovna teď? Skončil jsem jednání, teď se vracím na firmu a mám myšlenky na úplně jiné věci než na Petrovy narozky,“ zareagoval rozmrzele.

„No, myslela jsem, že se domluvíme. Ale když nemáš čas, tak holt jindy.“

Vždycky, když s ní v něčem nesouhlasil, začala být protivná a odměřená jako teď.

„Zítra to dořešíme,“ rozhodl. „A teď promiň, mám další hovor,“ zalhal a zavěsil.

Vyčte mu to. Jak se vůči ní choval arogantně, jak se vše snažila zorganizovat a on to úplně celé shodil. Bylo to tak vždycky a on už pomalu začínal ztrácet trpělivost.

Prudce šlápl na brzdu, protože se na semaforu rozsvítila červená.

Sakra. Tohle by se mu nemělo stávat. Nejmíň ze všeho by potřeboval, aby přišel o papíry.

Jižní zahrady, velkolepý projekt, který se Radek rozhodl za každou cenu realizovat. K ukojení svých podnikatelských ambicí? Aby všem, a hlavně sám sobě, dokázal, kým vlastně je a co všechno zvládne?

On po ničem takovém netoužil. Doposud hrál vždycky podle pravidel.

„Není nic horšího, než když o tobě klient ztratí dobré mínění a táhnou se s tebou špatné reference,“ vybavila se mu další tátova věta, kterou často dával k dobru.

Jižní zahrady ale toto schéma nenaplňovaly. Měly širokospektrální přesah, do kterého spadaly i kontakty s vlivnými lidmi, kteří mohli celému záměru buď významně pomoct, nebo ho nadobro potopit. A kontakty s takovými lidmi představovaly vždycky určité riziko. Zadat si s nimi znamenalo hrát podle jejich pravidel, přistoupit na jejich požadavky, a tím ztratit jistý díl svobody. A navíc takové svazky byly většinou nevypověditelné.

Znovu si vybavil Zachariášův znuděný obličej, výsměch v jeho očích a pohrdání, které jim dával najevo.

Začínal si být jistý, že s projektem, při kterém by se měl setkávat s lidmi, jako je Zachariáš, nechce mít vlastně nic společného.

Radek Burián si jejich stavební firmu vybral na rekonstrukci domu ve Statenicích. Jednalo se o starý dům po jeho rodičích, který chtěl celý zrenovovat a zmodernizovat. Jak mohli záhy poznat, Burián byl velice solventní, ale zároveň náročný klient. Slovem modernizace myslel hlavně luxus, který měl v plánu dát na odiv místním lidem. Jako majitel a provozovatel řetězce hotelů si to mohl dovolit. Chtěl to nejlepší a nejdražší a rád za to zaplatil.

Poznal se i s jeho společníkem Alešem Řehákem, se kterým jeli v tom hotelovém podnikání napůl. Zdatně jim sekundoval i advokát Daniel Oulický, jemuž patřila advokátní kancelář v centru Prahy, a jak se doslechl, nepatřil k nejlevnějším.

Už si nedokázal vybavit moment, kdy mu nabídli přátelství. Ne, že by ho vzali úplně mezi sebe, ale zvali ho na nejrůznější akce, kterých se zúčastňovali a které představovaly určitou prestižní záležitost. Někdy pozvání přijal, jindy ne. Jezdili hrát golf na Karlštejn nebo do Berouna. Oulický si dělal pilotní průkaz a pak jim vyprávěl, jak startoval z letňanského letiště a pilotoval Cessnu 172 RG. Řehák pro změnu miloval lodě a měl dokonce i kapitánské zkoušky na plachetnici. Burián byl blázen do veteránů. Vlastnil jich osm. Dobře ustájených ve stodole bývalého statku v Hostíně, který také

zdědil.

Vnímal, že se mezi ně v podstatě nehodí. Styl jejich života mu byl zpočátku úplně cizí. Možná mu na krátko zaimponovalo účastnit se akcí, kde se párkrát setkal se známými osobnostmi, se kterými mohl zapříst řeč. Teprve postupem času začínal chápat, že jej mezi sebe nikdy tak docela úplně nevezmou. Byli to velcí hráči, jejichž ambice a cíle byly vysoké, zatímco ty jeho se držely při zemi. Překvapilo ho proto, když mu nabídli spoluúčast na projektu Jižních zahrad. Nastínili mu to v těch nejlepších barvách, ale teď, po schůzce se Zachariášem, si byl už téměř jistý, že tohle není pro něj.

Sjel z Pražského okruhu a pohledem se dotkl ukazatele, který naváděl na starou silnici vedoucí do Hostivic. Jel tudy už tolikrát, že by to zvládl snad i po slepu. Za chvíli bude konečně doma.

3 —

Aneta seděla za psacím stolem a prsty jí rychle přejížděly po klávesnici notebooku. Psát všemi deseti se naučila v kurzu, který si zaplatila a absolvovala.

Zastavil se na prahu a chvilku ji mlčky pozoroval. Byla tak zaujatá psaním, že si vůbec nevšimla, že tam stojí.

„Ahoj Aneto,“ rozhodl se konečně promluvit a vešel do jejího pokoje.

„Je, ahoj Romane, chodíš jako duch. Vůbec jsem nezaregistrovala, že už jsi doma.“ Otočila se na něj a pak se pohledem vrátila k obrazovce.

„Máš chvilku?“

„Jasně, sedej,“ ukázala mu na křesílko, které měla postavené u okna.

„Co píšeš?“ Opřel se a natáhl před sebe nohy.

„Článek pro noviny. Musím to ráno odevzdat.“

„O čem?“

„Korupční aféra kolem zakázek na tendr nových autobusů. Pěkně špinavá záležitost.“

Pousmál se a protáhl si nohy.

Aneta se v novinařině našla. Byla typem zuřivé reportérky, která když se do něčeho zakousla, šla po tom jako honicí pes po stopě. Říká se tomu investigativní novinařina, jak se dozvěděl. Už při studiu na vysoké si začala dělat svými články jméno. Uměla analyticky vyhledávat a vyhodnocovat informace, nebála se jít za lidmi, od kterých ty informace potřebovala získat, a v neposlední řadě měla i svůj nezaujatý pohled na věc.

„Říká ti něco jméno Zachariáš?“ Podíval se na ni.

„Zachariáš?“ zamyslela se. „Myslíš radního pro územní rozvoj?“ Zapalovalo jí to rychle.

„Přesně toho.“ Natáhl ruku a z balíčku načatých sušenek, který ležel na stolku vedle křesla, si jednu vytáhl.

„Máš na něj něco, o čem by se dal napsat článek?“

„To zrovna ne, ale dneska jsem se s ním setkal. A musím ti říct, že tak arogantního blbce jsem dlouho neviděl.“

„Tak proč se s ním scházíš, když ti leze na nervy?“ ušklíbla se.

„Radek chce mermomocí rozjet ten projekt Jižní zahrady. Získal na něj kontakt, pozval ho na schůzku, jenže on to celé zpochybnil a v podstatě se nám vysmál.“

„Podívej, Romy, mně to může být fuk, ale od začátku, co jsi s těmi Jižními zahradami začal, se mi na tom něco nezdá. Připomíná mi to aféry, o kterých píšu. Akce a tendry, při nichž se vyskytuje nějaká vipka, vždycky zavánějí korupcí, úplatkářstvím a klientelismem. Co myslíš tohle…,“ ukázala pohledem na monitor. „Ze začátku nevinné výběrové řízení. Dobrý úmysl mít lepší a modernější autobusy. A ve finále je v tom namočené celé vedení, primárně šéf zakázkářů. Točily se tam velké peníze, kterými se uplácela rozhodnutí, kdo bude vítězem výběrka. Nitky vedou až na radnici. Hrabala jsem se v tom dost dlouho, abych pochopila, jak to tam chodí. Provázané ruce stylem já na bráchu, brácha na mě. Jak se do toho jednou namočíš, už se z toho nikdy nevyhrabeš, protože budeš pořád někomu zavázaný nebo na někoho napojený.“

„Ze Zachariáše jsem měl přesně ten pocit, že na něco čeká.“

„Měl bys to nechat plavat. Firma má teď přece dost zakázek. Nebo snad ne?“

„Jo, teď to zrovna jde. Nestěžuju si.“

„Tak vidíš, bráško. Kašli na to.“ Natáhla se a zlehka se dotkla jeho předloktí. „S tátou děláte poctivou stavařinu. Všechno je čisté, bezproblémově to funguje, tak proč si to pokazit.“

„Radek říkal, že by se na tom dal vydělat balík. Pořádný balík peněz,“ zasnil se.

Pokrčila rameny. „Copak mu jeho hotely nesou málo?“

„Radek měl a má velké plány,“ namítl.

„Přemýšlel jsi ale třeba o tom, že by s tím taky musel souhlasit táta jako spolumajitel firmy? Nebo jestli byste to vůbec zvládli kapacitně?“ zakroutila hlavou, „Ne, nemám z toho dobrý pocit.“

Měla pravdu. Musel to uznat. Nebyly v tom žádné záruky, jistoty. Radek sice mluvil o rychlé návratnosti investic, ale částky, které by si museli půjčit z banky, byly závratné. Co kdyby se projekt nepodařil? A když ano, nebyl o něj zájem? Daniel Oulický říkal, že to nese riziko podnikání a že by jim samozřejmě všechno právně ošetřil. Jenže úvěr právně ošetřit nejde, ten se musí splatit i s úroky, které naskakují. Byl připravený se zadlužit? Uvrhnout zase firmu, kterou táta vybudoval, do nejistoty?

„Víš, Romy, ještě něco mi to připomíná,“ přerušila Aneta ticho.

„Co?“

„Nezkoušeli tě třeba Radek nebo Aleš přemluvit k tomu, aby sis zažádal o úvěr? Nebo nesnažili se ti naznačit, že si úvěr vezmou oni a ty jim budeš ručit?“

Jako by uhodla jeho myšlenky. „Ne, nic takového.“

„Tak to je dobře, a kdyby k tomu došlo, tak na to nepřistupuj. Mohli by si z tebe docela dobře udělat tak zvaného bílého koně.“ V jejím pohledu se odrazilo varování.

„To přece… tak daleko by snad… jsme obchodní partneři,“ změřil si ji nevěřícně.

„Takových bylo,“ nadneseně se usmála. „Ale na Zachariáše se podívám. Něco ti o něm zkusím zjistit, jestli chceš? Vždycky je dobré vědět, s kým máš tu čest.“

„Díky, Aneto, za názor i za nabídku,“ vstal.

„Jo, a taky mi volala Denisa. Chystá narozky pro Petra, tak jestli prý přijdu.“

„Taky mě vytočila. Zrovna když jsem jel domů.“

„Pohádali jste se?“

„Ne. Proč?“

„No, v telefonu byla taková protivná a řekla mi, že jsi ji naštval.“

„Znáš Denisu. Zase přehání. Člověk jí pomalu nesmí nic říct, hned je uražená.“

Telefon, který ležel vedle notebooku začal vyzvánět.

„Promiň, ale volá mi Týna, slíbila mi sehnat dokumenty k výběrkám.“ Natáhla se po mobilu a přijala hovor.

Týna, pravým jménem Nguyen Thi Hõng, která s Anetou chodila na fakultu žurnalistiky. Vietnamka, která se narodila v Čechách, rodičům, kteří nejprve pracovali v ČKD, pak prodávali ve stánku v Holešovické tržnici a nyní si otevřeli obchod s potravinami. Párkrát se s ní setkal. Mluvila dokonale česky. Českou republiku považovala za svůj domov a Vietnam, kde sice měla kořeny, ale byla tam jen jednou za svými prarodiči, brala jako zemi vzdálenou.

Vycouval ze dveří a po schodech sešel do přízemí. Měl by ještě zajít do kanceláře a zkontrolovat e-mailovou poštu. O tom, co mu Aneta řekla, bude přemýšlet až později.

4 —

Všechno je jenom něco za něco. Poprvé si to uvědomila na základní škole a pak na to narážela vlastně už pořád. Na rozdíl od svých vrstevníků měla ctižádostivost, která jí nikdy nedovolila, aby něčeho litovala. To se stalo až mnohem později.

Od malička v sobě měla něco jako hnací motor, který ji směruje a žene kupředu. Byla zvídavá a chtěla poznávat stále nové a nové věci. Brzy si osvojila disciplínu a řád, které byly pro jiné děti mnohdy velkým problémem. S ní rodiče prakticky žádné starosti neměli. Dobře se učila, protože ji to bavilo, chodila na angličtinu, do kroužku technického kreslení a později pak do kroužku informačních technologií a programování. Byla tam mezi chlapci jediná, a tak musela ze začátku překousnout, že si z ní dělali legraci. Co tam dělá… holka? Jenže když je pak s přehledem převálcovala a měla mnohem lepší výsledky než oni, vzali ji mezi sebe a ona si mohla vychutnat triumf vítězství. Mělo to ale i svou stinnou stránku. Naučila se sice vycházet s kluky, kteří ji brali jako sobě rovnou kamarádku, ale s děvčaty si moc nerozuměla. Bavily se vesměs o módě, celebritách, o chlapcích, kteří se jim líbily, a nedokázaly pochopit, že ji zajímají takové nesmysly, jako je technické kreslení nebo počítačové programování. Byla ale pro své zájmy tak zapálená, že si té jinakosti zpočátku ani nevšimla.

Změnilo se to až během puberty, když se z holčičky začala stávat ženou a očekávalo se, že mezi její zájmy budou patřit ryze ženské záležitosti a témata.

„Nežijeme ve středověku, ale v jednadvacátém století,“ říkala nadneseně a mávala nad tím rukou. „Dneska je emancipace. Chlapi chodí na mateřskou a rodičovskou, tak proč by ženská nemohla programovat.“

Jenže pak její spolužačky z gymnázia začaly randit s kluky, chodily se bavit do klubů, sháněly si módní značkové hadříky, a ona zatím ve svém volném čase navrhovala domy. Sama od sebe. Projektovala. Půdorysy. Fasády. Bytová zařízení. Byla tím úplně pohlcená.

„Jsi magor, Helo,“ slýchala často od spolužačky Žanety Altmannové, která ji na rozdíl od ostatních holek ještě jakž takž brala. „Měla by ses na to vykašlat a taky se trochu bavit. Pojď s námi v pátek zapařit do Karlovek,“ lákala ji.

Párkrát šla. Měla pocit, že všichni kolem se znamenitě baví, jen pro ni je to utrpení. Hlučná hudba, koktejly, dvojice, které spolu mizely, snědí hoši, kteří pokoutně nabízeli taneční drogu extázi, jekot holek, které na sebe chtěly strhnout pozornost. Srkala mojito a Bloody Mary, pak se jí motala hlava, bylo jí zle, a když se nad ránem vypotácela s ostatními na ulici, měla na rozdíl od nich špatnou náladu. Navíc musela na nádraží, kde obvykle na zemi nebo na lavicích pospávali bezdomovci a klátili se opilci. Vlak do Úval jel vždycky téměř hned. Seděla u okénka, měla co dělat, aby neusnula a nepřejela, a uplynulá noc jí duněla v hlavě jako buchar, který nejde utišit.

Většina holek včetně Žanety si při podobných příležitostech, nocích strávených v klubu, našla nějakou známost, která někdy vydržela delší dobu, jindy měla krátké trvání a jeden kluk střídal druhého ve zběsilém tempu. Ji to s podivem míjelo. Nebyla dost atraktivní? Vyzývavá? Působila nepřístupným dojmem? Dávala okatě najevo, že o žádného z kluků vlastně nestojí?

Zpočátku ji to nemrzelo. Kluci z klubů byli povrchní. Alespoň tak na ni působili, když je viděla, sledovala jejich chování, přelétavost, když slyšela, jak o nich mluví holky. Chtěla někoho, s kým bude, ne někoho, kdo ji bude mít jen pro pobavení a pak ji odloží a nebude ho víc zajímat. Čím byla ale starší, tím víc si vedle sebe, stejně tak jako ostatní holky, přála mít přítele, s kterým by mohla sdílet všechno to, co se svými kluky sdílely ony. Začínalo ji to frustrovat, vnitřně bolet a nevěděla, jak z toho ven.

Kdyby byla jako mladší sestra Hedvika, určitě by to měla ve všem jednodušší, jenže potíž byla v tom, že právě taková být nechtěla. Povrchní, zahleděná sama do sebe, zajímající se jen o šminky, módní trendy, nesmysly, které jsou k ničemu. Ona cítila, že v ní dřímají mnohem vyšší cíle, že jí její vnitřní motor nedovoluje zahálet. Naopak. Nabádá ji, aby na sobě ještě víc zapracovala, aby dělala jenom to, co ji baví a naplňuje, a vykašlala se na to, co dělají ostatní, protože je to momentálně trendy.

Klid a vyrovnanost se jí vrátily během studií Českého vysokého učení technického na fakultě architektury. Našla se tam. Tohle bylo přesně to, co chtěla v budoucnu dělat, čím se chtěla živit, co ji naplňovalo a dělalo ji šťastnou. Navíc tu byli lidé, kteří na tom byli stejně jako ona. Zapálení pro obor, lační po vědění, plní nápadů a inspirací, najednou rozumějící tomu, co chce i ona. Brzy se zařadila mezi nejlepší studenty, a to pro ni bylo v tu chvíli inspirativním zadostiučiněním.

S Tadeášem Blažkem se seznámila v autoškole. Vytáhlý, světlovlasý kluk, na kterého narazila hned první den, kdy měli teorii a dozvídali se, co všechno je čeká a nemine. Když hodina skončila, šli společně na metro. Slovo dalo slovo a ona se dozvěděla, že studuje Matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy, obor systémové programování. Najednou si toho měli hodně co říct. Nechali ujet čtyři metra, vyměnili si telefonní čísla a ještě ten večer si chvíli chatovali. Autoškolu dokončili oba s těmi nejlepšími výsledky.

Teddy, jak Tadeášovi přezdívali kamarádi, měl malou garsonku po dědovi v Nuslích. Když se tam s ním poprvé ocitla, vyrazilo jí dech množství počítačů a komponentů k nim, které měl v bytě uskladněné.

„Je to tady trochu jako ve skladišti,“ rozhodil rukama a provinile se omlouval. „Chápu, že si můžeš myslet ledacos, ale život bez kompu si vůbec nedovedu představit.“

Byl to jeho byt, jeho „skladiště“, a ona si jen dopřávala ten luxus, že ji sem bral a že tady mohli trávit společné chvíle.

Teddy si už během studií začal slušně vydělávat. „To víš, ajťáci, to je dneska žádaná profese, která se taky nechá dobře zaplatit. Takže kdybys zběhla z architektury, škodná na tom rozhodně nebudeš.“

Věděla, že programování ovládá dobře, pořád se v něm zdokonalovala, ale na Teddyho neměla a bylo jisté, že nikdy mít nebude. Občas ho podezírala, že hackuje data některých velkých firem a působí v jejich systémech pěknou paseku, ale nikdy se ho na to přímo nezeptala. Od prváku měl brigádu v nadnárodní telekomunikační společnosti, kde se brzy z brigádníka vypracoval na junior manažera, byť na zkrácený úvazek, který má pod palcem sítě a internetovou technologii. Pokud bude mít po studiu zájem, budou ho brát všemi deseti a může se těšit na postup.

Kromě toho ještě pomáhal kamarádovi z gymplu v opravně počítačů a mobilních telefonů. „Pořád je ještě spousta lidí, kteří si radši komp nechají opravit, než by si koupili nový. A proč taky,“ říkal, když jí popisoval, jací lidé jim tam svoje elektronické miláčky nosí.

Už na konci třeťáku byl existenčně za vodou. Působil doslova jako dítě Štěstěny, která si ho vybrala jako příklad toho, že když člověk doopravdy tvrdě pracuje, dostane se mu zasloužené odměny.

Dlouho o něm nevěděla, že patří mezi tak zvané hoboes. Skupinu šílenců nebo nadšenců, podle toho, z jakého úhlu se na to pohlíželo, kteří se zhlédli v životním stylu dělníků bez domova, potulujících se na konci 19. století severozápadní částí Spojených států amerických a k přemisťování z místa na místo většinou využívajících nákladní vlaky, kterými jezdili na černo.

Když se to dozvěděla, bylo to pro ni naprosto nepochopitelné. Teddy, na jedné straně premiant fakulty, uznávaný ajťák, který už teď vydělává balíky peněz, a na straně druhé kluk, stylizující se do tuláka, bezdomovce, který pod rouškou noci naskakuje na nákladní vlak, unášející ho do neznáma.

„Je to nepopsatelnej adrenalin,“ zářily mu oči, když jí o tom povídal. „Musíš naskočit do rozjíždějícího se vlaku. Nesměj tě chytit, protože pak je to průšvih. Seberou tě, vyslýchají, někdy je to na pokutu, jindy to skončí domluvou. Ale už tě mají v záznamu, takže se to s tebou táhne. Ale jinak je to jízda, naprostá svoboda. Jedeš nocí, většinou vůbec nevíš kam, protože nákladní vlaky maj sice jízdní řády, ale ty nejsou snadno k mání. Takže jedeš a jedeš. Kolem tebe letí krajina, a když vlak zastaví, jsi třeba v Polsku nebo v Německu. No a zpátky buď zkusíš chytit náklaďák opačným směrem, ale nemáš zaručený, že se vrátíš tam, odkud jsi vyjela, anebo si na nádraží ofiko koupíš lístek a vrátíš se normálně, což už je nuda.“

Tyhle noční výlety do neznáma podnikal s kamarády. Viktorem, přezdívaným Viky, který byl šotouš posedlý železnicí a dokázal jízdní řády náklaďáků sehnat. A Filipem, řečeným Fíla, který s ním studoval na fakultě, ale zároveň už i pracoval v bratrově reklamní agentuře.

„Jestli budeš mít někdy chuť, můžeš s náma,“ lákal ji. „Fílova holka Valina s námi taky párkrát byla.“

Odpoutávající adrenalin. Toužila vůbec po tom poznat něco takového? Něco na hraně zákona? Uvědomovala si, že má strach. Z toho, že na cestě za splněným snem může stačit jedno malé uklouznutí a sen definitivně a nenávratně zmizí za horizontem. Znovu jako by se jí připomínalo ono pověstné, že všechno je jenom něco za něco a vždycky záleží na člověku, zda je ochoten obětovat jedno pro druhé.

5 —

Helena Pokorná, nejlepší studentka ročníku, která promovala s červeným diplomem a kterou dávali druhým za vzor. Dlouho si na to nemohla zvyknout. I když právě tohle byla meta, které chtěla na začátku studií dosáhnout.

Zhruba od třetího ročníku začala během prázdnin brigádnicky pracovat pro projekční ateliér GAMA, který založil Ing. arch. Ivan Stříbrný. Nejprve dostala tip na post v recepci, kde by přijímala návštěvy, přebírala doručenou poštu a zajišťovala občerstvení. Dobře placené místo, které znamenalo nejen finanční příjem, ale i seznámení se s tím, jak to v takovém projekčním ateliéru chodí. Jací tam pracují lidé, co je předmětem zakázek, které se mají realizovat, jak se řeší vzniklé problémy.

Později nedokázala posoudit, zda to byl záměr nebo náhoda, ale Ivan Stříbrný jí poté, co mu sdělila, že studuje architekturu na Českém vysokém učení technickém, nechal jen tak zkusmo vytvořit projekt na dům s byty a nebytovými prostory, který měl být součástí městské zástavby v rámci developerského projektu.

„Asi víte, že se v současné době plánuje zástavba bývalých brownfieldů,“ začal, když si ji pozval do své kanceláře a nabídl jí místo v křesle u konferenčního stolku.

„Ano, samozřejmě. Je to jedna z oblastí, která mě v rámci projektování hodně zajímá. Na fakultě jsme dostali zadání na přípravu územního plánu. Tedy, kde bychom si na daném území představovali obytné domy, kde obchody, kde školy, zařízení služeb. Kde by byly ideálně parky, kam směrovat dopravní obslužnost. Prostě vytvořit zkusmo takový projekt, který by byl po dokončení plně funkční, splňoval požadavky těch, kteří by tam bydleli, pracovali, i těch, kteří by takovým místem jenom procházeli nebo tam šli někoho navštívit.“ Rozpovídala se a bylo jí jasné, že z toho, jak o všem mluvila, musel vycítit její zápal pro věc.

„To velice rád slyším, slečno Pokorná,“ pousmál se. „Myslím si, že na brigádničení v recepci je vás škoda. Kdybych vám, řekněme, zkusil zadat projekt na dům, přesněji bytový šestipatrový dům, s nebytovými prostorami v přízemí a podzemními garážemi, který by byl součástí bloku další zástavby, troufla byste si na to?“

Zachytila v jeho pohledu skrytou výzvu, nebo si to jenom namlouvala?

„Domy maluju už dlouho. Zatím jsem je tedy malovala jen tak, pro sebe, a až teprve teď na fakultě jsem s tím mohla tak zvaně ven. Ale samozřejmě vám zkusím podle zadání bytový dům namalovat.“

Možná ho překvapila její jistota, možná byl zvědavý, jestli si z něj neutahuje, a možná jí opravdu chtěl dát šanci. Druhý den dostala zadání, počítač k dispozici a na její místo v recepci nastoupila studentka gymnázia, která si zatím během prázdnin přivydělávala jako uklízečka.

Úplně ji to pohltilo. Nápady, které měla již z minulosti, kterými se teď probírala a které skládala jako skládačku. Připadala si jako v transu. Po celou dobu se nedokázala soustředit na nic jiného.

„Helo, máš prázdniny. Neměla bys pořád blbnout s tím kreslením. Počkej, v životě se toho ještě namaluješ, až tě to bude mrzet,“ snažila se ji odradit maminka.

„Jsi blbá, že tě to baví,“ ohrnovala nad tím nos Hedvika. „Využijou tě, abys jim načmárala projekt, a pak ti leda zamávají.“

Možná měly pravdu. Měla by si užívat prázdnin. Trávit víc času s Teddym. Jenže tohle bylo mnohem silnější.

Trvalo jí to dva týdny, než byla s návrhem spokojená natolik, aby ho předložila Ivanu Stříbrnému.

Do detailů mu všechno popsala, dívala se, jak si projekt prohlíží, a na první pohled nedokázala posoudit, zda v jeho tváři vidí překvapení, obdiv, nebo zděšení.

„No, musím říct, slečno Pokorná, že jsem čekal všechno možné, ale tohle ne,“ prolomil konečně mlčení a vzhlédl k ní.

„Nelíbí se vám to? Je to špatné? Nezapadá to do představy, kterou jste měl? Podle zadání…,“ drmolila a cítila zklamání, které ji začalo naplňovat.

„… naopak, je to velice zdařilé. Skoro bych si myslel, že to nemalovala studentka, ale již hotový zkušený architekt,“ nenechal ji domluvit. „Váš projekt zapadá přesně do zadání, a pokud budete souhlasit, dovolím si jej použít. Je třeba na něm ještě pár drobností upravit, ale jinak… klobouk dolů.“

Zadostiučinění. Poklona. Ocenění její práce. Euforický pocit, který cítila, nedokázala k ničemu přirovnat.

Finanční ohodnocení za brigádu v projekčním ateliéru GAMA bylo více než příznivé. Na začátku prázdnin vůbec nedokázala pomyslet na to, že by s takovou částkou mohla na jejich konci operovat.

„Co si zajet na pár dní k moři,“ navrhl jí Teddy koncem srpna. „Chytneme nějaký last minute, škola nám začíná až začátkem října, tak máme spoustu času.“

Za ten nápad mu byla vděčná, stejně jako za to, že pro ně zajistil jedenáctidenní pobyt na Krétě. Zatímco doma se už pomalu hlásil ke slovu podzim, tak tam pořád sálalo slunce a moře bylo nádherně teplé. Užívali si jeden druhého, plavali v moři, opalovali se, půjčili si auto a zajeli se podívat na památky. Když se vrátili domů a jejich letadlo dosedlo na přistávací dráhu ruzyňského letiště Václava Havla, cítila se šťastná, spokojená, odpočatá a připravená na všechno, co má následovat.

S projekčním ateliérem GAMA a Ivanem Stříbrným už zůstala ve spojení.

„Máš dobře našlápnuto,“ říkával jí často Teddy, když se mu zmínila o zadáních drobných projektů, které jí Ivan Stříbrný zasílal. „Už s tebou počítá. Zařadil si tě. Otipoval, že něco umíš a v budoucnu bys pro něj mohla znamenat přínos.“

„Jako že bych pro něj pracovala?“

„Přesně tak. Vyhodnotil, že máš tah na branku, umíš to s programy. To víš, promovaní inženýři, co rýsovali za prknem, už jsou dneska out.“

Dobře se to poslouchalo, ale zároveň to i zavazovalo. Pořád na sobě pracovat, sledovat nové směry, trendy ve stavebnictví, neustrnout. A to byla zase ta cena, kterou byla nucená zaplatit.

Během semestrů, které jí pak zbývaly do konce studia, se opět cele ponořila do svých vizí. Její spolužáci možná její horlivost dost dobře nechápali a mnohdy se jí zdálo, že se na ni dívají trochu skrz prsty. Nikam s nimi nezajde, nevynechá žádnou přednášku, je až moc snaživá, usilovná, zbytečně se připravuje na úkor studia o volný čas. Ale nedokázala si představit, že by to bylo jinak.

Satisfakcí za všechno byl pak červený diplom a nabídka práce v projekčním ateliéru GAMA, kam mohla okamžitě nastoupit na plný úvazek. Ivan Stříbrný jí přibližoval zakázky, které jejich ateliér díky výběrovým řízením vyhrál a které se pro ně stanou stěžejními. Polichotilo jí, když jí zároveň sdělil, že je potěšen, že bude mít ve svém týmu právě ji, neboť má neokoukané nápady a nezatížený pohled na věc.

V tu chvíli, kdy všechno začínalo a otevíraly se před ní velice nadějné horizonty, si myslela, že za své vynaložené úsilí bude sklízet zasloužené ovoce. Jenže život je plný překvapení a nástrah. A právě v okamžiku té zaslepenosti úspěchem, kdy to nejméně čekala, od něj dostala surový kopanec. Jako připomínku toho, že všechno je opravdu něco za něco.

6 —

Škola ji nebavila. Představovala si to docela jinak. Učení měla plné zuby. Stejně tak jako dojíždění.

„Na co mi je řidičák, když nemám auto,“ stěžovala si svojí kamarádce Gábině. „To naše mi táta nepůjčí a na svoje momentálně nemám.“ Protáhla obličej do zkroušené grimasy.

„Co nějaké ojeté?“ navrhla Gábina a pokrčila rameny.

Jí se to mluvilo. Jezdila si v černém esúvéčkovém Bavoráku X5 prakticky od okamžiku, co si vyzvedla papíry. Mohla si to dovolit, protože pocházela z rodiny, kde se točily prachy. Savorovi po revoluci restituovali činžák ve Vršovicích a činžovní vilu na Vinohradech. K tomu ještě statek v Konojedech a k němu náležející polnosti. Gábinin otec se okamžitě chopil příležitosti. Vršovický činžák díky rekonstrukcím postupně proměnil v dům s lukrativními byty. Ze statku v Konojedech vytvořil odpočinkovou oázu. Místo, kde si mohli unavení manažeři odpočinout na wellness pobytu. Kde se daly pořádat teambuildingy pro zaměstnance nejrůznějších firem. Kde šla zorganizovat svatba, oslava, nebo se jen dobře najíst v restauraci. Polnosti pak výhodně pronajal místním zemědělcům. Gábina byla jedináček, a tak jednou celé tohle impérium převezme. Kupodivu se vrhla na studia na vysoké ekonomické, protože chtěla ve světě businessu obstát.

Proč měla pocit, že všichni kolem ní mají lepší startovací čáru? Buď se narodili do bohaté rodiny, nebo se svou houževnatostí vypracovali jako Helena.

Úvaly, kde bydleli, byly sice od Prahy, co by kamenem dohodil, ale přece už za jejími hranicemi. Od střední školy musela dojíždět.

„Vlakem na Hlavák je to kousek,“ utěšoval ji tatínek, když začínala studovat střední školu sociální a snažila se najít nejrychlejší dopravní spojení.

Nechápala, proč jí nenabídne, že ji každé ráno vezme alespoň k metru na Černý Most. Jezdil přece denně do práce do Prahy autem. Nevozil ale ani Helu. Nejjednodušší to měla maminka, která pracovala na úvalském úřadě, kam chodila pěšky.

Jejich rodina sice vlastnila domek se zahradou, který během let získával díky stoupajícím cenám nemovitostí na ceně, ale pořád patřili jen mezi pracující. Pár sousedů mělo živnost, byli svými vlastními pány, a jí tahle zvolená životní varianta připadala mnohem lepší než ta, kterou si zvolili její rodiče.

„Mě podnikat nikdo neučil,“ usmíval se tatínek, když se ho občas zeptala, proč se taky nedali s maminkou na podnikání. „To musíš mít v krvi. Vidím to u nás v bance, když si páni podnikatelé berou úvěry. Někteří se drží při zemi, jsou opatrní a půjčí si jen na nezbytně nutné věci, ale máš tam i takové, kteří protáčejí miliony. Neříkám, že kdyby mě to někdo naučil, že bych to nechtěl zkusit, ale… banka je jistota. Hela nebo ty se na to třeba jednou dáte…“

Byl to její sen. Mít peníze. Tolik peněz, aby byla za vodou. Aby si mohla kupovat oblečení ve značkových obchodech a nemusela se přitom rozhodovat, čemu dá přednost. Aby mohla stejně jako Gábina jezdit v esúvéčku. Aby…

„To víš, s modelingem jsi zaspala,“ smála se jí Gábina, když o tom začala mluvit. „Dneska na přehlídky chodí klidně už čtrnáctky. Ale můžeš zkusit instáč. Dát tam nějaké video, a když se tvůj kanál chytne a budeš mít hodně sledujících a lajků, tak třeba prorazíš tam.“

Zkusila to. Jenže to znamenalo věnovat tomu čas, hledat vhodná témata, mít disciplínu, zápal pro věc. A to v sobě neměla. A na tom to v podstatě celé pohořelo.

„Hedvi, nezbyde ti asi nic jiného než se výhodně vdát,“ smála se Gábina, když se jí se vším svěřila.

„Proč ne,“ neodporovala. „Taky je to řešení. Zazobaný manžílek, který by mi věnoval zlatou kreditku, by nebyl k zahození. Ale kde ho vzít? Chlapa, co má nejen pěkně tučné konto v bance, ale taky trochu vypadá.“

„Holkám, co jdou po prachách, se přezdívá zlatokopky.“

„To já vím a je mi to fuk,“ mávla rukou. „Stejně to říkají zamindrákované nány, kterých si chlap sotva všimne. Bledá závist.“

„Vím o jednom takovém podniku, kde se majetní páni scházejí,“ řekla Gábina potutelně.

„Vezmeš mě tam?“

„Párkrát jsem tam byla s tátou. Obchodní jednání pojaté jako večeře.“

„Takže tě tam znají a nehodí se, abych s tebou šla.“

„To jsem neřekla. Jít tam můžeme. Jen tě chci upozornit, že se tam spíš uzavírají dobré obchody, než hledají vhodné partie. Abys nebyla zklamaná.“

„Za pokus to stojí.“ Šanci, kterou zavětřila, nechtěla pustit.

Třeba tam budou zrovna ve chvíli, kdy tam bude někdo zajímavý, kdo si jí všimne. Umí na sebe přece strhnout pozornost. Obchod je sice obchod, ale jestli je chlap normální, pak pro něj musí být přednější než obchod ženská krása.

Očekávání, které se nenaplnilo. Zklamání, které po tom vždycky následuje. Směsice pocitů, díky nimž měla chuť se rozbrečet a začít křičet zároveň.

Restaurace na Starém Městě, kde se při pohledu na ceny jídel a nápojů tajil dech, v ní zanechala trpkou pachuť prohry.

Společně s Gábinou tam zašly na odpolední drink s tím, že se uvidí, jak se bude situace dál vyvíjet, a kdo ví, třeba nadcházející večer nabere nějaké obrátky.

Přehnala to s oblečením i s líčením. Krátká minisukně, top s hlubokým výstřihem, transparentní make-up. Oproti Gábině, která měla na sobě sice značkové, ale decentní kousky, působila lacině až lascivně. Už při vstupu do toho nóbl podniku si ji číšník změřil opovržlivým pohledem. Gábina to zachránila nenuceným úsměvem a nahlásila mu rezervaci stolu, kam je vcelku ochotně uvedl.

Muži, kteří seděli u sousedních stolů, si jich vůbec nevšímali. Bavili se mezi sebou, zřejmě řešili svoje obchodní transakce, a dvě holky, z nichž jedna připomíná lacinou šlapku, je vůbec nezajímaly.

Rozhlížela se a hodnotila, který z mužů by se jí líbil.

„Zdravím vás, Gábinko.“ U jejich stolu se zastavil dobře vypadající mladík. Pětatřicet? Víc mu nehádala.

„Zdravím, Adame,“ usmála se na něj Gábina.

„Tatínek s vámi dneska není?“

„Táta má dneska nějaké vyřizování. Je tady se mnou kamarádka. Hedvika,“ představila ji.

„Těší mě.“ Přelétl ji pohledem s náznakem pohrdání. Nebo se jí to jenom zdálo?

„Příští víkend plánujeme ten golf, zúčastníte se taky?“ vrátil se pohledem ke Gábině.

„Počítám s tím.“

„Tak fajn. Mám tady schůzku, přeji příjemný večer.“ Zamířil na opačnou stranu sálu, kde ho číšník uvedl ke stolku pro dva.

„Kdo to je?“ Neodpustila si.

„Adam Körner. Má firmu na správu nemovitostí.“ Gábina usrkla brčkem Piña Coladu.

Dívala se za ním. Přehlédl ji jako krajinu. Opovržlivě, bez zájmu.

„Má někoho?“

„To nevím. Spolupracuje s tátou, ale se svým soukromím se mi nesvěřuje.“

Muž zhruba ve stejném věku jako Adam Körner se záhy objevil u jeho stolu a přisedl si k němu. Vypadal ještě líp.

„A ten, co tam s ním sedí?“ ukázala pohledem.

Gábina se pomalu pootočila. „Vilda Aubrecht. Má autobazar.“

„Vidím, že hodně chlapů tady znáš,“ osmělila se.

„Jen od vidění a díky tátovi, jinak ne,“ zakroutila hlavou a dopila svůj drink.

Začínala si tu připadat trochu nesvá. Nahá v trní. Nikdo jí nevěnoval sebemenší pozornost. Zachytila sice pár pohledů, ale v těch jako by se odrážela němá otázka: Nespletla sis podnik, holčičko?

Při placení za dva míchané nápoje lapala po dechu, i když to na sobě nedávala znát.

„Říkala jsem ti, že se tu odehrávají hlavně obchody,“ pousmála se Gábina, když vyšly na ulici.

„A golf? Tam jsou taky takoví suchaři, jako byli tady?“

„Golf si jdou hlavně zahrát. Odpočinout si. Odreagovat se. Posedět pak v klubu, dát si dobrý oběd.“ Nechápavě si ji změřila.

„Ty hraješ?“

„Občas. Jak jsi slyšela, příští týden jedeme na Karlštejn, tak budu zase po delší době hrát. Počítám ale, že to bude debakl.“

Domů se vracela vlakem. Gábina si vzala taxík.

Asi to opravdu přehnala, napadlo ji, když na sobě zachycovala lačné pohledy mužů a opovržlivé pohledy žen. Stejně to k ničemu nebylo. Svět, do kterého jen zpoza opony nahlédla, měl svoje pravidla. Útrata, která se jí zdála závratná, byla pro Gábinu jen bezvýznamný pakatel. Cpala se někam, kam nepatřila, kde okamžitě poznali, že je jiná, a naznačili jí, kde je její místo. Ale ona se nevzdá. Podařilo se to přece desítkám holek před ní, tak proč by se to nemohlo podařit i jí. Být bohatá. Nepočítat. Užívat si. Žít, ne přežívat.

Nějak to musí jít. Něco musí vymyslet.

„Když něco chceš, musíš pro to taky něco udělat,“ vybavila se jí Helenina slova.

Každodenní práce, to ale nebyla meta, ke které by vzhlížela. Kdyby se nezachránila studiem vysoké, seděla by už možná někde za kasou v supermarketu. S ničím tak ponižujícím a primitivním ale nepočítala.

Chtěla být bohatá a rozhodla se pro to udělat maximum.

7 —

„Máš chvilku?“ Aneta nakoukla do dveří. „Mám to pro tebe,“ vychrlila, než stačil zareagovat.

„Co?“ nechápal a odtrhl pohled od monitoru počítače.

„Zachariáš.“ Zamávala papíry, které držela v ruce. „Slíbila jsem ti přece, že se o něm pokusím něco zjistit. A tady to je.“ Položila složku před něj. „Je to vlastně Týnina zásluha. Zná totiž jednu holku z radnice, co s ní chodila na základku. A ta má na Zachariáše pěknou pifku, takže ji ani moc nemusela přemlouvat, aby na něj něco naprášila. Je to pěknej hajzl,“ ťukla prstem na papíry.

Podíval se na stůl a pak zvedl oči k ní. „Tomu říkám dobrá práce.“

„Viď. Nebýt Týny, tak bych se v tom hrabala ještě teď.“ Sedla si na židli vedle psacího stolu. „Uděláš dobře, bráško, když od toho dáš rychle ruce pryč. Tenhle Zachariáš, to není žádný muž na radnici, kterému jde o blaho a rozvoj města, ale pěkně vypráskaný zmetek, jehož heslem je, urvi, co můžeš.“ Přistrčila složku s papíry blíž k němu.

Snažil se rychle přepnout na to, co mu povídala. Ještě před pár okamžiky byl totiž myšlenkami úplně jinde. Připravoval rozpočet na novou stavební zakázku, která se měla příští měsíc realizovat, a Anetin vpád ho svým způsobem trochu vykolejil.

Mít kancelář doma bylo sice příjemné a mělo to řadu výhod, ale zároveň to neslo i mnohá úskalí. S tátou o tom mnohdy debatovali a hodnotili, zda by nebylo výhodné pronajmout si nějaký menší prostor v Praze a úřadovat odtamtud.

„Zachariáš dělal starostu v Nové Vsi. Jenže tam měl nějaký průšvih kolem dotací. Psalo se o tom i v novinách.“ Vytáhla papír s fotografiemi novinových článků. „Musel se na tom pěkně napakovat, ale vyšel z toho bezúhonný. Odnesli to místostarosta a předseda finančního výboru.“

Sedm let staré články poukazovaly na pana starostu Martina Zachariáše jako na strůjce dobrého úmyslu, který měl ale špatný konec. Vybudování nové kanalizace a odpadního systému bylo investicí, kterou Nová Ves potřebovala jako sůl. Požadavek na dotaci se také jakž takž slučoval s dobrým úmyslem, ale podivně vedená výběrová řízení už jaksi do kontextu nezapadala. Vítězem se stala firma, která se přihlásila po termínu, a při bližším zjištění se ukázalo, že jsou v ní zainteresovaní Zachariášovi přátelé. Roli v tom hrály úplatky, porušení zákona o veřejných zakázkách a nakonec neoprávněné čerpání dotací. Zachariáš jako starosta skončil, byl vyslýchán, hrozilo mu trestní stíhání, ale nakonec se z toho dostal bez úhony. Údajně se vše odehrávalo za jeho zády a za vše nesli plnou odpovědnost místostarosta a předseda finančního výboru, do jejichž kompetence celá záležitost spadala. Loď se potápěla a kapitán neváhal hodit přes palubu celou posádku, jen aby se zachránil sám.

„To je co?“ Anetina tvář odrážela pohrdání.

„To tedy je,“ odložil papír.

„Jenže to není zdaleka všechno. Pak starosta, tedy bývalý pan starosta, najednou podnikatel Zachariáš, vstupuje do vrcholové politiky.“

„V čem prosím tě podnikal?“

„Koupě, prodej, dovoz zboží, v živnostenském rejstříku se pod to schová ledacos.“

Nevěřícně zakroutil hlavou.

„Kandiduje v komunálních volbách, a najednou je radním na magoši. To je závratná kariéra, co?“

„Tak to tedy je.“

„Možná by nebyla, kdyby se nemotal kolem Libora Vavřince.“

„To myslíš toho lobbistu?“

„Přesně tak. To myslím toho lobbistu.“ V očích měla vítězoslavný výraz.

„Začíná mi to být jasné.“

„To jsem ráda,“ usmála se. „A pak je tu ještě Jana, ta Týnina kamarádka z magoše,“ nadhodila.

„Co je s ní?“

„Zachariáš si dovoloval na její kolegyni.“

„Dovoloval? Jak dovoloval?“

„Sexuální harašení. Dělal jí neslušné návrhy, pokusil se ji osahávat, a protože se ozvala, ocitla se na černé listině. A kdo myslíš, že to vyhrál?“ Okamžik počkala, jako by mu nechávala prostor pro odpověď. „Samozřejmě že Zachariáš. Zahrálo se to do autu. Údajně si všechno vymyslela, protože měla vztek, že nedostala přidáno. Nakonec její místo organizační změnou zrušili. Dostala sice dva platy odstupného, ale byla bez práce. Ta Jana prý šla na personálku i za ředitelem, ale naznačili jí, aby od toho dala ruce pryč, protože by mohla dopadnout stejně. Tak se nechala přeřadit do archivu a čeká na příležitost, až tomu zmetkovi bude moct pořádně namydlit schody. Týna píše teď jednu reportáž a myslím, že Zachariáš nebude mít po jejím zveřejnění klidné spaní.“

„To je ale hajzl,“ potřásl nevěřícně hlavou.

„Tak už chápeš, proč jsem ti říkala, abys dal od toho ruce pryč?“

„Arogantní šmejd, který si myslí, že mu naprosto všechno projde.“

„Má za zády Vavřince. Ten tahá za nitky. A Zachariáš je jen jeho loutka, prostřednictvím které získává, co potřebuje.“ Našla mezi papíry další, na kterém byly opět fotokopie novinových výstřižků.

Pražské brownfieldy se promění. Mnohovýznamový nadpis článku, který otiskly noviny. Fotografie, na níž si Zachariáš potřásá rukou s developerem. A nad tím vším se tyčí Libor Vavřinec s blazeovaným úsměvem ve tváři. Tak jsem vám, hoši, zajistil spojenectví, a jistě víte, co se sluší a patří, jako by se mu dalo vyčíst z očí.

„To je ale hnus,“ odložil znechuceně papír a znovu nevěřícně zakroutil hlavou.

„A bomba to teprve bude, až vyjde ta Týnina reportáž.“

„O čem konkrétně bude?“

„Lobbismus prorůstající do komunální politiky a ovlivňující významné městské projekty a stavby.“

„Tak to Týně držím palce. Vybrala si hodně ožehavé téma.“

„Týna jde vždycky do všeho po hlavě. V tomhle jsem trochu zdrženlivější, ale ne zase o moc.“ Shrnula papíry. „Paktování se Zachariášem zavání pořádným průšvihem. Z toho, co jsi mi povídal, jsem si udělala jasný obrázek. Zachariáš je ten, kdo rozhodne, zda se ten Radkův developerský nápad uskuteční nebo ne. A bude to záviset na výši úplatku a bůh ví jakém dalším všimném. Bude to znamenat půjčit si hromadu peněz, což může toho, kdo si takový úvěr vezme, položit. A nemysli si, že Zachariáš dotyčného zachrání před případným krachem. Naopak, shrábne svoje prachy a bude rád, že jde dotyčný k čertu.“ Klepla dlaní na složené papíry.

„No, zařadím zpátečku a šlápnu na plyn.“ Dotkl se pohledem monitoru počítače, kde se objevila hláška o nově došlém e-mailu.

„To ráda slyším.“

Mobilní telefon, který měla položený na stole se rozvibroval. „Promiň, jeden neodkladný hovor.“

Najednou byla pryč a slyšel jen její vzdalující se hlas a útržkovité věty.

Rozklikl došlý e-mail. Odsouhlasení rozpočtu od klienta, u kterého měli za dva týdny začínat s rekonstrukcí.

Table of Contents

Intermezzo2018

Předtím…1 —

2 —

3 —

4 —

5 —

6 —

7 —