Přeložila Jana Jašová

IMAGINARY STRANGERS

Text copyright © 2024 by Nom de Plume, LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Jašová, 2025

ISBN 978-80-284-1180-0

Pro Leslie L.,

která je – nepochybně – tak skutečná, jak to jen jde

„Dobří lidé jsou si vždycky jistí tím, že mají pravdu.“

– Poslední slova odsouzené vražedkyně Barbary „Krvavé Babs“ Grahamové
před popravou 3. června 1955

PROLOG

PŘED TŘINÁCTI LETY

Myslím, že je mrtvá.

Postávám ve dveřích koupelny, zatímco se světla nad umývadlem snaží proniknout hustým oparem a moje plíce naplňuje vůně průměrného ginu a bylinných cigaret. Na nádržce toalety stojí přeplněný popelník a vedle něj ještě prázdná lahev ginu Hendrick’s, obojí nebezpečně blízko okraje.

Už zase vytuhla ve vaně.

Pátou noc v řadě, ale kdo by to počítal.

Její těstovitě bílá kůže kontrastuje s modrými žilkami, křižujícími její umělá prsa; měsíce v úplňku, které jí trčí z těla jako cizí plovoucí předměty. Dárečky – tak jim vždycky říkala – od jednoho dávného bývalého přítele.

Jedna paže visí přes okraj vany, mezi ochablými prsty se houpe vykouřená cigareta.

Zadržím dech a čekám, kdy popel, který se stále ještě drží na nedopalku, dopadne na zem, na dlaždice mezi všechny ty cigaretové špačky, které se tu nahromadily v posledních dvou letech, co tenhle malý, víceúrovňový domek na předměstí nazýváme svým domovem.

Nikdy by nedovolila, aby ji lidi viděli takhle – neupravenou, zranitelnou.

Tvář, kterou nastavuje zbytku světa – tvář v každém ohledu průměrné svobodné matky –, není nic než maska, pod kterou se ukrývá zrůda uvnitř.

Plížím se ode dveří k umývadlu, snažím se našlapovat lehounce a to nehybné tělo nespouštím z očí. Rozvaluje se v napůl napuštěné vaně, dlouhé husté vlnité vlasy jsou zacuchané a proti bílým dlaždicím dráždivě temné.

Její dech – když se ozve – je pomalý, ztěžklý sedativy a alkoholem.

Není mrtvá, jen spí.

Ten, kdo tvrdí, že hříšní nikdy nedojdou pokoje, nezná Lucindu Nicholsovou.

Roztřesenou rukou sáhnu dolů, abych zjistila teplotu vody a pokusila se odhadnout, jak dlouho tam už je. Konečky prstů ucítím vlažnou tekutinu. Řekla bych tak dvě hodiny.

„Lucindo,“ zašeptám její křestní jméno, protože někdy před deseti lety se probudila a rozhodla se, že už nechce být oslovovaná „mami“. To slovo ji najednou začalo neskutečně štvát. Je to tak lepší. Stejně si to pojmenování nezaslouží. „Jsi vzhůru?“

Během čekání na odpověď polykám knedlík napětí, který mi ucpává krk.

Normálně bych ji nebudila, ale večer chci jít s kamarády ven. Když jsem naposledy odešla a nic jí neřekla, po návratu jsem zjistila, že mi spálila ve dřezu úkol z algebry a vysypala obsah zásuvek mého prádelníku do smrduté popelnice před naší garáží.

„Lu–“ Ta myšlenka se vynoří spontánně, náhle, jako úder blesku, a sebere mi všechen vzduch z plic.

Mohla bych ji zabít.

Mohla bych se osvobodit od zoufalství, zneužívání, zanedbávání a krutosti, které mi sedmnáct let ničí život.

Soustředím se na kohoutek, představuju si, jak jím otáčím jen natolik, aby voda začala téct čůrkem. Aby pomalounku plnila vanu, než pohltí Lucindinu existenci a spolu s ní stáhne pod hladinu všechno její zlo.

Představa, že někoho připravím o život – navíc vlastní matku –, je podivně vzrušující. Jako zpěv sirény na straně temna, jako příliv síly do světa, v němž jsem žádnou nikdy neměla.

V hlavě mi duní návalem krve, srdce mi buší v uších.

Jsem tady.

A přece nejsem.

Jsem to já, kdo tu stojí.

A přece jsem někdo úplně… cizí.

Prsty se mi třesou, když se natáhnu po kohoutku a otočím jím do polohy, v níž z něj začíná pomalu kapat voda. Je studenější, než jsem čekala, ostrý kontrast proti dusnému vzduchu v koupelně. Přidám teplotu, aby ji ten chlad neprobudil.

Kapku po kapce hladina stoupá, dosahuje jí k hrudi, pak ke krku, až jí vyšplhá pod bradu.

V břiše se mi svíjí nedočkavost, stahuje se do uzlu strachu a vzrušení.

Dělám to.

Vážně se to děje.

Ve chvíli, kdy voda ve vaně vystoupá k důlku pod jejím spodním rtem, moje plíce už vřískají po vzduchu, ačkoli jsem se snad nikdy necítila víc naživu.

Uvažuju o odchodu – ne abych si ušetřila traumatizující vzpomínku, ale abych mohla se vší upřímností tvrdit, že jsem nebyla doma, abych jí mohla pomoct.

Jenže jsem moc uchvácená, než abych dokázala odejít.

Voda se konečně zvedne nad její spodní ret, nateče do pootevřených úst. Tu předjímanou úlevu, která mě před chvílí naplňovala, nahradí něco, co jsem nečekala – necítím nic. Žena, která mi dala život, ho za chvíli ztratí, a já jsem… lhostejná.

Nespočítám, kolikrát jsem si představovala Lucindinu smrt. V mých fantaziích vždycky umírala nějakým příšerným bolestným způsobem: při autohavárii, při požáru, sražená opilým řidičem. Nikdy jsem si ale nepředstavovala, že sejde ze světa mou rukou.

K odchodu už mi chybějí jen dvě vteřiny, když se její oči trhaně otevřou.

Kalné.

Zarudlé.

Nezaostřené.

Mám stěží čas ten zvrat událostí vstřebat, když se Lucinda bez varování narovná. Kašle, dusí se, prská, zatímco voda z přetékající vany šplouchá kolem ní a rozlévá se na podlahu. Naše pohledy se do sebe zaklesnou a v tom jejím se zamihotá zmatek, než do něj pronikne ostří náhlého pochopení.

„Co to sakra děláš?“ Snaží se sednout si zpříma, její světle hnědé oči se upírají do mých s výrazem, který nedokážu popsat jinak než jako zvířecí. Pokusí se vylézt ven, ale ztratí rovnováhu a sklouzne dozadu, vycáká na špinavou podlahu další vlažnou vodu. Sice zuří, ale je moc namazaná, než aby dokázala něco udělat.

Její ruka vystřelí, aby mě chytila, a převrhne přitom napůl plnou skleničku ginu. Ta narazí z boku na záchodovou mísu a roztříští se. Všude kolem nás jsou ostré zubaté střepy a cákance jalovcově páchnoucího alkoholu.

Lucinda se znovu marně pokusí vydrápat z vany.

Myšlenky mi letí. Popadnu broušený popelník ze záchodu a zvednu ruku za hlavu pro případ, že bych potřebovala udeřit. Jenže těch pár vteřin Lucindě stačí k tomu, aby se dokázala postavit. Bez varování se na mě vrhne a vyrazí mi popelník z mého roztřeseného sevření. Chytí mě rukou za vlasy, škubne mi hlavou k vodě a celou děsivou věčnost mi ji drží pod hladinou.

Vlažná voda, která mi vtéká do nosu a krku, chutná po soli a mýdle.

Takže tohle je konec.

Všechno, co jsem si kdy přála, bylo se té ženské jednou provždy zbavit.

Asi proto se říká, že si člověk má dávat pozor na to, co si přeje…

Ve chvíli, kdy už se chci poddat nevyhnutelnému, do mě náhle vjede čirá zuřivost. Proč mám umřít já?! Nestrávila jsem sedmnáct let v pekle, abych skončila takhle.

Začnu kopat, škubat sebou, bráním se každou špetkou síly, kterou ještě mám, až se z jejího sevření osvobodím. V plicích mě pálí první pořádné nadechnutí. Nemohla bych mluvit, ani kdybych chtěla. Ne že bych snad věděla, co v téhle bezprecedentní chvíli říct.

„Vím, cos chtěla udělat. Vypadni odsud. A jestli tě ještě někdy uvidím –“ namíří na mě prst s nalakovaným nehtem, oči jí těkají, „– tak dokončím, cos začala, holčičko.“

Do kostí mi prosákne ledová hrůza. Důvěrně známý strach, který se stal mým stálým společníkem.

„Ne, ne jestli,“ opraví se, celá zadýchaná a rudá. „Až tě příště uvidím, zabiju tě.“

Jsem pryč ze dveří dřív, než stačí říct něco dalšího.

Nevím, kam mám jít, ale tady zůstat nemůžu… protože na celém světě mě doopravdy děsí jen jedno: moje matka.

1

SOUČASNOST

„Georgie mi dělá starosti,“ řeknu manželovi, když sklízíme po večeři. „Četl jsi ten e-mail od její učitelky?“

Will si hodí pruhovanou utěrku přes rameno a stiskne rty, až se mu uprostřed brady udělá důlek. Ty týdny, kdy zrovna nemá službu v nemocnici nebo nepracuje přesčas na operačním sále, se snažím vyvářet složité večeře a on se pak snaží pomáhat s uklízením. Většinou si k tomu pouštíme hudbu, tancujeme, smějeme se, snažíme se vynahradit si tu dobu, kdy nejsme kvůli jeho povinnostem spolu. Má náročnou práci, a tak se pokouším doma udržovat dobrou náladu, abych mu to trochu vynahradila. Dneska ale v pozadí nezpívá Ella Fitzgeraldová a naše nohy stojí pevně na zemi.

„Je v přípravce teprve třetí týden,“ připomene mi. „Hodně dětí má problémy s navazováním přátelství. Potřebuje jen víc času.“

„Času na co?“ Seškrábnu mastné zbytky pečených kuřecích stehen do koše. „Oba víme, že není plachá, ale podle paní Hoffmeierové u oběda s nikým nesedí a o přestávkách si hraje sama. Jako by se o jiné děti vůbec nezajímala. Ve školce taková nebyla. To pro ni není normální chování.“

Ani pro nikoho jiného…

„Každý není tak společenský tvor jako ty, Camille.“ Manžel na mě šarmantně zamrká svýma safírovýma očima a věnuje mi své typické pousmání, jako kdyby se z toho těžkého rozhovoru mohl vykroutit flirtováním. „Třeba je introvertka. To není nic špatného.“

Než se otočí ke mně, otře talíř a odloží ho. Pak mi položí ruce na ramena, přitáhne si mě k sobě, políbí mě na temeno a vydechne. O vlasy se mi otře teplo jeho dechu a já do sebe natáhnu jeho neměnnou, nemocničně aseptickou vůni, abych si dopřála trochu konejšivé útěchy. Je doktor, starat se o druhé a pomáhat jim v jejich trápení je pro něj stejně přirozené jako nabírat kyslík do plic.

Jenže on neví, co vím já.

A to není všechno: neví, co jsem.

Moje společenská povaha není přirozená. Je to nezbytnost.

Z Willova pohledu jsem okouzlující a charismatická.

Z toho svého se jenom snažím přežít.

„Georgiana bude v pořádku. Uvidíš.“ Do ucha mi vibruje jeho chlácholivý tenor, zatímco mě drží pevně u sebe. „Možná bychom ji měli vzít ke školní poradkyni? Třeba by se tak přišlo na to, co za tím je.“

Při představě, že by někdo cizí rozebíral působivý mozek naší šestileté ratolesti, se začnu skoro dusit. Poslední, co potřebuju, je, aby se někdo začal šťourat v našem životě, vytahoval z něj nesouvisející nesmysly a vykreslil obrázek nefunkčního domova. Nebo nás odsuzoval za to, co dělá většina rodičů – sem tam melatoninová žvýkačka před spaním, cereálie, které nejsou vždycky organické nebo obsahují nechvalně proslulá éčka, fast food častěji, než doporučuje Americká pediatrická společnost.

Možná nejsme úplně dokonalá rodina, ale až děsivě se tomu blížíme.

Starám se o to.

Když se vyskytne problém, radši ho řeším sama.

Nikdo nezná dítě líp než vlastní matka.

Nikdo.

„No já nevím.“ Položím talíř od kuřete do levé půlky dřezu a vymáčknu na něj trochu modrého prostředku na mytí nádobí. „Tihle lidi to někdy spíš všechno zhorší, než aby to zlepšili. Vytvářejí problémy tam, kde žádné nejsou.“

„Ty si děláš zbytečně starosti s tím, co se ještě nestalo… vymýšlíš nejhorší scénáře.“ Will uvolní objetí. „Víš jistě, že se zase chceš pustit touhle cestou?“

Byla jsem právě po šestinedělí s Georgianou, když jsem poprvé ucítila, že je něco špatně.

Ne s ní – ona byla dokonalá.

Se mnou.

Nebyla to poporodní deprese ani špatná nálada z nevyspání.

Bylo to něco horšího.

„Promluvím si o tom s Georgie, až ji půjdu uložit,“ řeknu Willovi po utření posledních talířů. Když to smetu ze stolu, budu se tvářit, jako že to vyřeším, třeba přestane uvažovat o školní psycholožce. „Určitě máš pravdu. Potřebuje jen trochu času, a zase bude ve své kůži.“

Lžu kvůli němu.

Kvůli nám oběma.

Lhaní manželovi není něčím, na co jsem pyšná, ale je to spolehlivé lepidlo, které drží naše manželství pohromadě, abychom mohli být těmi nejlepšími pro naši krásnou malou rodinu.

Lžu jim všem, abych jim dávala tu nejlepší verzi sebe samé – verzi, kterou jsem vytvořila jen pro ně.

Hlavně jim ale lžu, abych je udržela v bezpečí před minulostí, o níž nic nevědí.

Můj manžel mě zná dobře, ale neví o mně všechno.

2

„Pověz mi, jak ses dneska měla, zlatíčko.“ Naberu do kelímku teplou mýdlovou vodu. Večerní rutina je někdy únavná, ale dodržuju ji s nábožným zanícením: dobře vím, jaké to je, když vás matka večer nevykoupe, nerozčeše a neumyje vám vlasy, nepřipomene, abyste si vyčistili zuby, když jdete spát nejen bez pohádky, ale i bez obyčejného objetí na dobrou noc. Jistě, jsou věci, které bych dělala radši, a bylo by snadné to víc popohnat, myslet si na svoje záležitosti a zautomatizovat to, jen abych si to odškrtla jako další domácí povinnost. Tyhle věci pro mě nejsou tak přirozené a nejspíš si je neužívám tak jako v mých představách většina matek, ale odmítám být další Lucindou. „Zakloň pro mě hlavičku.“

Georgiana namočí svou mořskou pannu a potom ji posadí na plastovou lodičku.

„Jak se ti líbí v předškolní třídě?“ zeptám se. „Paní učitelka mi připadá moc hodná.“

Moje dcera si pro sebe něco mumlá, ztracená ve svém vymyšleném světě. Vždycky měla živou představivost, takovou, jaká se obvykle vlévá do fantastických příběhů a originálních obrazů. Ráda si namlouvám, že Georgiana bude jednou psát a ilustrovat dětské knížky, ale to má svůj čas. V šesti letech by pro ni mělo být hlavní učit se číst a psát a najít si kamarádky.

„Georgie.“ Vmasíruju jí trochu malinovo-vanilkového šamponu do tmavých hedvábných vlásků, než se sehnu, abych ji políbila na tvář. Náklonnost pro mě nikdy nebyla instinktivní, ale je to jako s ostatním – člověk si může udělat zvyk ze všeho, když to chce dostatečně silně a vloží do toho jisté úsilí. „Poslouchej, na co se tě ptám.“

Obrátí se ke mně a její vážný výraz zmizí, vystřídá ho úsměv s dolíčky a nakažlivé chichotání.

„Co škola? Pověz mi všechno. Chci to vědět.“ Snažím se mluvit lehce a hravě, přestože mě zatím vzadu v mysli hlodají starosti. „Co je tam nejlepší?“

Rty se jí zkroutí, jako by nad svou odpovědí musela přemýšlet. „Ehm, no, je tam trochu nuda.“

„Nuda? Ve škole?“ Předstírám šok. „Jak to?“

„Nevím.“

„A co kreslení? Ty přece tak ráda kreslíš. Nebo knížky?“

„Jo, to je dobrý.“ Protáhne mořskou pannu s dlouhými růžovými vlasy pod vodní hladinou.

„Máš ráda svoje spolužáky?“ položím otázku za milion dolarů, zatímco smyju šampon a nanesu hydratační kondicionér proti zacuchání, protože Georgiana nám v posledních dvou letech nechce dovolit, abychom jí stříhali vlásky. Už je má skoro po zadeček, husté a bujné, vypadá jako princezna.

Ironií osudu jsou Georgiiny nejúžasnější rysy ty, které zdědila po mé matce.

Jestli budeme mít štěstí, budou i tím jediným, co po ní má.

„Už tam máš nějaké milé kamarády?“ zeptám se, když vymáčknu na houbu slzu levandulového sprchového gelu a napěním ho v ruce.

„Ne, mami.“ Netečnost v jejím hlase i nahrbení ramínek mě zarazí.

„Je tam na tebe někdo ošklivý?“

„Ne.“ Vzdychne si, jako by ji moje otázky otravovaly, ale já je nemůžu přestat klást.

Matka – myslím dobrá matka – vždycky pozná, když něco není v pořádku.

V okamžiku, kdy se Georgiana před šesti lety vydrala z mého těla, růžová a bílá a vřískající z plných plic, čekala jsem na instinkt, že tuhle bytůstku budu chránit, i kdybych pro to měla umřít. Četla jsem si o tom neustále na různých fórech, v knížkách, na blozích. Všichni tvrdili, že se to stane, sotva vám dítě položí na prsa. Některé matky tvrdily, že to byla nejkouzelnější chvíle za celý jejich život.

Až na to, že já necítila nic.

Jak dny míjely, občas jsem si připadala, jako bych naprosto opustila svoje tělo, jako by zbyla jen prázdná skořápka, která chovala mou dceru, chystala jí mléko a masírovala krouživým pohybem ruky zádíčka, když se ke mně tiskla.

V těch prvních dnech jsem strávila spoustu času tím, že jsem žasla nad její krásou – měla hlavičku plnou černých hedvábných vlásků a stejně tmavé, dlouhé hebounké řasy. Ty největší modré oči, temné jako borůvky. Dokonalý špičatý nosík. Poupátkové rty. Náznak dolíčků. Sladká vůně dětského pudru, mléka a neposkvrněné nevinnosti, která se vznášela ve vzduchu kolem ní. Tlumený pláč, který nerval za uši a netříštil okna. Okouzlující miminko, které vyvolávalo úsměvy i ve tvářích cizích lidí, když nás míjeli.

Byla vším, co může matka od dítěte chtít – jak mě ujišťovali.

Když brečela, necítila jsem nic.

Když se smála, necítila jsem nic.

Jen zející prázdnotu tam, kde se měly rozeznít struny srdce.

Ale odmítala jsem být „špatná“ máma. Možná jsem necítila závrať lásky, která má provázet mateřství, ale věděla jsem, co mám dělat. A byla jsem posedlá hledáním informací. Hodiny jsem trávila na každém mateřském blogu a internetovém fóru, četla o ženách, které žvatlaly na svoje potomky a plakaly, když si prcek rozbil kolena. Napodobovala jsem videa, která jsem viděla na youtube a různých sociálních sítích, zkoušela jsem si výrazy a reakce. Časem jsem se naučila, jak předstírat starostlivou normální matku – anebo, což bylo ještě lepší – starostlivou, normální osobu.

Věděla jsem, že se mi to daří, když mě Will pochválil, jak je pro mě mateřství přirozené. A já Georgianě zpívala, ujišťovala se, že jí nic nechybí, nikdy ji nedávala spát bez vykoupání a nikdy ji nenechávala plakat moc dlouho, ale nemohla jsem udělat vůbec nic s tou hryzavou lhostejností, která doprovázela můj vstup do mateřství.

Všechno to prasklo, když přijeli tchán s tchyní. Ukládala jsem malou do postýlky, když Willově matce Jacqueline došlo, že něco není v pořádku. Samozřejmě jsem nad jejími obavami mávla rukou. Rozhodně jsem nechtěla, aby si začala dělat starosti o svého jediného syna a o svou jedinou vnučku.

„Všechno je v pořádku,“ ujistila jsem ji a potají panikařila při pomyšlení, že prokoukla mou šarádu. „Jak by taky ne? Jen se na ni podívej.“

Jacqueline se mi klidně a pevně zadívala do očí a vzala moje ruce do svých. „Drahoušku, ty jsi tak mizerná lhářka.“

Ke konci týdne už jsem seděla v ordinaci psychiatra a koleno mi poskakovalo nervozitou z čekání.

A to, co začalo jako rutinní otázky na moje dětství a dospívání, se proměnilo ve dvouhodinové mučení. Psychiatrička s diplomem z Harvardu musela pracovat celou polední přestávku, aby naše sezení vůbec nějak ukončila.

„Co víte o sociopatii, Camille?“ Její hlas byl klidný a pevný, ale ruce měla zaťaté tak, že jí pod porcelánovou kůží vystupovaly klouby.

„Nechápu,“ odpověděla jsem. „Mám problém navázat pouto se svou dcerou, a vy mě hned strčíte do stejné kategorie jako sériové vrahy? To už dneska neexistuje diagnóza poporodní deprese? Musíme hned vytahovat…“

Ani jsem ten výraz nedokázala zopakovat.

Doktorka se opřela, vydechla a dál na mě upírala pohled.

„Sociopatie je považovaná za formu antisociální poruchy osobnosti,“ vysvětlila mi. „Má se za to, že v téhle zemi spadá do této kategorie dvacet pět procent lidí.“ Doktorka se odmlčela a dopřála si chvilku na to, aby si uvolnila rozechvělé ruce a zase si je propletla. „Když jsem vás vyšetřila, můj profesionální názor je, že do ní spadáte i vy.“

Kůže na krku jí s každým slovem víc a víc rudla, s každou další vteřinou seděla čím dál toporněji.

Ta žena přede mnou – lékařka s kvalitním vzděláním, která léčila řadu duševních poruch a setkávala se s hromadou nepopsatelných problémů – se bála.

A bála se mě.

„Domnívám se,“ dodala, „že vzhledem k extenzivním traumatům a zanedbávání, které jste prožila v dětství, jste si tuhle stránku vypěstovala jako metodu zpracování stresu. Vzhledem k tomu, co jste mi pověděla, se tenhle problém začal objevovat v době vašeho dospívání, i když možná to bylo o něco dřív. Kromě toho jsem přesvědčená, že se rovněž potýkáte s posttraumatickou stresovou poruchou.“

Vzpomněla jsem si na ten den s Lucindou ve vaně – s touhle vzpomínkou jsem se psychiatričce nesvěřila – a okamžiky, které mi nikdy nedávaly smysl, ho najednou dávat začaly.

„Jsou na to nějaké léky, které mi můžete předepsat?“ Přehodila jsem nohu přes nohu a zase ji sundala na podlahu, najednou jsem si nedokázala sednout tak, aby mi to bylo pohodlné. „Nebo co mám teď dělat?“

„Je mi líto.“ Pořád mě pozorovala přimhouřenýma očima, téměř bez mrknutí. „Takhle to nefunguje. Tohle není něco, co se dá vyléčit nebo napravit – je to něco, s čím se člověk naučí žít. Mám kolegyni, ke které vás můžu odkázat – doktorku Shannon Runzieovou. Je to klinická psycholožka, pracuje tady v Chicagu a specializuje se na případy jako ten váš. Dokonce na to téma vydala několik knih. U ní budete v dobrých rukou.“

Utrhla z bločku žlutý lepicí papírek a naškrábala na něj číslo propiskou ozdobenou barevným logem farmaceutické firmy.

„Měla byste jí zavolat,“ řekla, když mi ho podala. „Co nejdřív. Pomůže vám se v tom zorientovat. Pomohla už řadě lidí jako vy žít dokonale funkční, naplněný život. Není tak neobvyklé, když se z antisociální poruchy osobnosti zrodí další psychické poruchy. Často jdou ruku v ruce a zvyšují riziko eskalace, pokud ho přímo nezpůsobují – zvlášť deprese a úzkost. S vaší diagnózou rovněž souvisejí intenzivní výbuchy hněvu. Běžné jsou záchvaty nudy, kvůli nimž se lidé často dostanou k zakázaným návykovým látkám jako způsobu, jak se se situací vyrovnat. Každopádně o vás doktorce Runzieové povím a uvidíme, jestli by vás mohla nějak vměstnat do svého rozvrhu.“

Dělala se mnou takové štráchy, až by člověk řekl, že mi právě diagnostikovala nemoc v terminálním stadiu. „Budu si to muset promyslet.“ Dostat ze sebe všechna ta odporná slova o minulosti, na kterou jsem se čtyřiadvacet let snažila zapomenout, bylo příšerné. Nehodlala jsem to s někým procházet znova.

„Pro novopečenou matku jako vy je nezbytně nutné k někomu docházet,“ poučila mě lékařka a namáhavě polkla. „Existují různé nástroje a metody, jak té poruše zabránit, aby řídila váš život – nebo aby vám ho ničila.“

„Myslíte, že jsem nebezpečná? Že bych mohla ublížit svému dítěti? To se mi snažíte naznačit?“ zeptala jsem se. Zatínala jsem prsty tak prudce do područek křesla, až jsem si zohýbala svoje tenké nehty – další „dáreček“ od Lucindy.

Psychiatrička začala něco říkat, ale já už ji přestala vnímat. Ať mi potřebovala říct cokoli, já to nechtěla slyšet. Zastrčila jsem žlutý papírek na dno kabelky a beze slova odešla. Kolem recepční, která se mě snažila zastavit kvůli vyřešení finanční spoluúčasti, jsem doslova proletěla.

Nedokázala jsem tam vydržet ani o minutu déle, mezi těmi pastelovými stěnami, s reprodukovanou hudbou a vůní levného květinového rozprašovače a čekárnou plnou starých magazínů a lidí se smutnýma očima, nekonečně scrollujících v telefonech.

Nepatřila jsem tam.

Nebyla jsem jednou z nich.

Jim se dalo pomoct. Já byla právě odsouzená na doživotí.

Když jsem se dostala na parkoviště, vklouzla jsem do rozpáleného auta, které se peklo v parném vzduchu letního poledne, a nechala ohlušující ticho překřičet mé zběsilé myšlenky, zatímco jsem si celou následující hodinu googlila výraz sociopatie.

Poprvé v životě mi moje chronická lhostejnost a neschopnost empatie začaly dávat smysl.

Když naší sousedce před pár lety při nehodě na jachtě zemřel bratr a ona se přede mnou při líčení té tragické události zhroutila, musela jsem se donutit k pláči, abych jí ukázala, že mám srdce.

Zanedlouho potom jsem přihlížela, jak za bílého dne na parkovišti u obchodního centra přepadli ženu. Když hystericky vřískala, stála jsem tam jako solný sloup, představovala si, co bych dělala v její situaci, a ztrácela se v imaginativním násilí přehrávaném v mé hlavě jako nějaký film pro pobavení. Musela jsem se z toho transu vytrhnout, abych dokázala zavolat policii.

Soucit (a jeho sestřenice empatie) jsou cizinci, které jsem nikdy nepoznala – což neznamená, že nemůžu předstírat, jak velcí kámoši jsme.

Teď je to šest let, co jsem si vyslechla svou diagnózu.

S Willem jsme za tu dobu oslavovali naše výročí a jeho povýšení, přestěhovali se z větrného Chicaga do slunného San Diega, koupili si dům snů v malebné čtvrti jen kilometr od oceánu. Přivítali jsme na svět našeho syna Jacksona, užili si bezpočet báječných dovolených, nasbírali drahocenné vzpomínky.

Za tu dobu jsem zjistila, že zatímco nedokážu cítit lásku a soucit tak, jak je cítí většina lidí, jsem schopná být vůči svým blízkým… nebezpečně ochranitelská.

Není nic, co bych neudělala, abych udržela svou rodinu – a svá tajemství – v bezpečí.

3

před šesti lety

„Co pro vás znamená být dobrá matka?“ Moje nová terapeutka doktorka Shannon Runzieová si překříží nohy a přitiskne špičku modrého pera na stránku linkovaného žlutého bloku. Když se mnou mluví, v jejích jasných zelených očích není žádné odsouzení, v jejím tónu žádné pohrdání – jen soucit s náznakem zvědavosti. „A jak to vypadá?“

Od začátku našeho třetího sezení uplynulo jen čtyřicet tři minut, ale už jsem jí toho svěřila víc než kdy komu předtím, i když si nejsem jistá proč.

Možná je to tím prostředím.

Ačkoli to zní jako hrozné klišé, cítím se tady v bezpečí.

Anebo jsem možná poprvé ve svém životě v přítomnosti někoho, kdo mě „chápe“, kdo vidí, kým – a čím – jsem.

Její pracovna je v rohu, stranou od jiných kanceláří. Prosklenou stěnou obrácenou k jihu sem proudí spousta slunečního svitu. Celou další stěnu zabírají police nacpané učebnicemi a na té za jejím psacím stolem jsou medaile, diplomy a různé zarámované novinové články oslavující její úspěchy.

Zběžný internetový průzkum před naší první schůzkou mi prozradil, že se Shannon horlivě zajímá o lidi jako já. Sociopatie a antisociální poruchy osobnosti jsou její denní chleba. Navíc o tom napsala dva bestsellery a vyvinula terapeutický model uznávaný za to, že pomáhá pacientům s touhle diagnózou žít „úspěšně, produktivně a pozitivně“. Aspoň podle jejích online recenzentů, ovšem všichni víme, že sociopatům se nikdy nedá věřit.

První krok, řekla mi při našem úvodním setkání, je pomalu a nenásilně odkrýt všechna moje pohřbená traumata. Nezasmála se, když jsem jí odpověděla, že odkrýt kompletně moje dětství by zabralo doslova celý život. Jen mi prostě odpověděla, že pokud se kdykoli začnu cítit paranoidně nebo ohroženě, zatímco budeme probírat moje vzpomínky, mám jí to povědět. Ujistila mě, že budeme postupovat mým tempem.

„Poskytovat nezbytnosti,“ odpovím jí. „To podle mě znamená být dobrá matka. Jídlo, střechu nad hlavou, bezpečí.“

Nemluvím o lásce, protože na první schůzce mi doktorka Runzieová sdělila, že sociopati cítí lásku jinak než běžní lidé, že typicky se u nich projevuje v podobě silné loajality. Prozatím se zdá, že je to můj případ, i když to adjektivum „silné“ bych ještě podtrhla.

„Takže kdybyste své dceři neposkytovala nic jiného než ty tři věci, byla byste spokojená? Stačilo by vám to?“ zeptá se.

„Ne. To asi ne. Ale jsou to věci, o kterých vím, že je musím zabezpečit. Lucinda nenastavila laťku moc vysoko.“

Doktorka Runzieová přikývne a udělá si poznámku. „Je důležité, že jste to schopná poznat. A co byste teď, když jste sama matkou, chtěla dělat jinak?“

„Všechno,“ odfrknu si, ale její výraz zůstává vážný. Někdy si přeju, aby trochu vystoupila z role, aby ukázala, že je člověk, a ne robot. Jindy se mi zase líbí, že je tak mechanická a nevzrušená. „Já ani nevím, kde začít…“

„Začněte kdekoli,“ vyzve mě. „Nemusí to být ani chronologické. Prostě si vybavte nějaký moment ze svého dětství, kdy jste si přála, aby pro vás Lucinda něco udělala jinak, a povězte mi, co byste udělala vy, kdyby šlo o vás a Georgianu.“

V žaludku mi zakručí, připomínka, že jsem se ráno zapomněla nasnídat. Hodiny za doktorkou Runzieovou ukazují 11.46. Tady na nároží je nová burgerová restaurace, ze které jsou všichni nadšení. Jenže já se hamburgeru nedotkla už dlouhá léta.

„Matka mi dala poprvé k večeři syrové maso, když mi bylo šest,“ začala jsem. „Dva dny jsem nic nejedla, a to od chvíle, kdy mi paní odnaproti, která byla pořád cítit kuličkami proti molům a kočkami, dala z kapsy kabátu zatuchlou sušenku Oreo. A řekla mi, že musím víc jíst, nebo se úplně ztratím.“

Doktorčina ruka znehybní nad papírem a její tenká obočí se stáhnou k sobě. Dál ale mlčí, a tak pokračuju.

„Ten večer Lucinda v posteli odpadla,“ řeknu, „a já dobře věděla, že ji nemám budit, ale měla jsem tak příšerný hlad, že zbývalo jen málo, abych se pustila do toaletního papíru na záchodě.

Stála jsem před jejími dveřmi a srdce mi tlouklo, že jsem ho až slyšela v uších. Ten týden Lucinda zapomínala na hodně věcí… vodit mě do školy nebo mi prát oblečení… a nakupovat jídlo.

Neotravovala bych ji, jenže v lednici nebylo nic kromě skleničky hořčice, hnědého sáčku, který jsem se neodvažovala otevřít, a pár plechovek piva po jejím posledním příteli, který před pár měsíci odešel.

Bylo mi sice jen šest a ničemu jsem moc nerozuměla, ale věděla jsem, že jestli brzo něco neudělám, umřu hlady. Zaklepat na její dveře byla otázka života, nebo smrti. Neměla jsem na vybranou.“

Runzieová přikývne a napíše si pár poznámek.

„Nejdřív na mě zamumlala, ať jdu do postele,“ pokračuju, „ale řekla jsem jí, že nemůžu usnout, když mi v bříšku tak hlasitě kručí. Pak ze sebe shodila pokrývku a proletěla kolem mě, odstrčila mě z cesty. Za vteřinu už jsem ji slyšela z kuchyně, jak tam něčím rámusí a pak huláká moje jméno.

V puse se mi sbíhaly sliny, když jsem šla za ní a čekala první jídlo po dvou dnech.

V kuchyni na mě na papírovém talíři čekal sendvič. Odloupla jsem horní krajíc chleba, který byl pod mými prsty tvrdý a drolivý, a uviděla nějakou růžovou hmotu, která vypadala jako mozek a smrděla jako zkažená vejce.

Zeptala jsem se jí, co je to, a ona si založila ruce na prsou a řekla: ‚Záleží na tom? Tvrdilas, že umíráš hlady.‘

Stejně jsem jí řekla, že to divně smrdí, že to nebudu jíst, a odstrčila jsem talíř od sebe.

Lucinda se zasmála a řekla mi, že to je sendvič s masovým želé, a ptala se, jestli jsem o tom snad nikdy neslyšela. Nechápala jsem, co je na tom tak k smíchu. Pamatuju si jen, že jsem jí nevěřila. Po chvíli řekla, že v mém věku to jedla pořád a že všechno chutná dobře, když má člověk hlad.

Nedokázala jsem se přenést přes ten odporný puch, jenže to ji rozčílilo. Už se nesmála. Bouchla pěstí do stolu a zařvala: ,Tohle je tvoje večeře! Chtělas něco jíst. Vstala jsem kvůli tobě z postele a udělala ti sendvič. Teď nevstaneš od stolu, dokud to celý nesníš.‘

A pak tam dál stála, opírala se o dřez, ruce založené na prsou, a dívala se na mě.

Pamatuju si, že na kůrce chleba jsem viděla něco zeleného, a zeptala se jí, co to je. Pobídla mě, ať to odloupnu – a tak jsem poslechla. Jenže ani potom se mi nechtělo to jíst.

O pár minut později už se jí to asi zdálo moc dlouhé, protože skočila ke stolu, přistrčila mi talíř a vyštěkla: ,Pro rány boží, nemám na to celou noc. Proč je s tebou všechno takový posraný drama?‘

Byla jsem si jistá, že se za chvíli pozvracím jen z toho, když se na to budu dál koukat. Když na to teď myslím, chápu, že nutit dítě do něčeho takového je neskutečně podlé. Jenže to byla prostě celá Lucinda.

Mezitím se jí rysy v obličeji přísně stáhly a dýchala hlasitěji. Věděla jsem, že když to rychle nesním, rozzuří se ještě víc, a rozzlobená Lucinda byla vždycky zlá. Donutila jsem se sníst malé sousto. Chleba mi křupal mezi zuby a maso chutnalo jako kov… jako mince nebo železo nebo tak něco. Musela jsem kousat celou věčnost, než jsem to dokázala polknout, ale nechtěla jsem ji nechat vyhrát.

To ji asi uspokojilo, protože řekla, že mě za chvíli přijde zkontrolovat. Seděla jsem u stolu takovou dobu, připadalo mi to jako celá věčnost, než jsem se po špičkách vydala do svého pokoje. Jenže Lucinda asi slyšela, jak zaskřípěly dveře, protože na mě zařvala, ať se vrátím zpátky do kuchyně. A tak jsem se vrátila. Zírala jsem na tu odpornost, která ani nepřipomínala jídlo, dokud jsem dokázala udržet oči otevřené. Ale pak už to dál nešlo a všechno zčernalo. Tehdy byl pro mě spánek vždycky vítaným únikem. Vlastně jediným únikem.

No ale, o něco později jsem se vzbudila, když matka přišla do kuchyně a popadla talíř ze stolu. Až na to, že jeho obsah nevyhodila do koše, ale vrazila ho do lednice a zabouchla dvířka. A řekla mi, že to dojím zítra, nebo jinak…

Nebo jinak byla vždycky Lucindina oblíbená výhrůžka. Hodně rychle jsem se naučila, že to neříká jen tak do větru.“

Když skončím s vyprávěním, oči doktorky Runzieové jsou nečekaně lesklé. Chvíli mlčí, než si odkašle. Zalije mě vlna uspokojení, že jsem u ní vyvolala emocionální reakci. Nahlas to neřekne, ale vidím na ní, že se mnou souhlasí: Lucinda byla jen ubohá nápodoba člověka.

To potvrzení, které jsem celý život tak nutně potřebovala, je vepsané v jejím obličeji.

Tohle je další věc, která se pojí s tím typem dětského traumatu, jaké jsem prožila – dokážete pak zatraceně dobře odhadnout, co si jiní lidé myslí.

„A teď mi povězte, jak byste tuhle situaci řešila vy jako matka,“ vyzve mě, když zase naskočí zpátky do svého profesionálního brnění.

„Tak zaprvé bych nikdy nedopustila, aby moje dítě nedostalo včas najíst.“ V žaludku mi zase zakručí. Podívám se na hodinky. Nějak se stalo, že do konce dnešního sezení zbývá už je osm minut, ale už nemám chuť kráčet dál cestou vzpomínky na masové želé, ne takhle těsně před obědem. „Mohly bychom to už ukončit?“

Nemám čas se tady zdržovat. Potřebuju rychle něco zakousnout a vrátit se ke své dokonalé rodině a svému dokonalému manželovi, který se nabídl, že bude hlídat miminko, abych mohla chodit na terapii – myslí si, že kvůli poporodní depresi.

„Pokud si přejete,“ přikývne doktorka Runzieová. „Tak příští týden ve stejnou dobu?“

4

„Jackson tě chce.“ Will strčí hlavu do dveří. Tričko má mokré od toho, jak právě koupal našeho syna. Jsem vždycky vděčná za ty večery, kdy neslouží čtyřiadvacítky, ale je doma a může mi pomáhat. V jeho povolání není neobvyklé, že lékaři chodí z nemocnic domů vyčerpaní, mentálně zdecimovaní, a prostě odpadnou. Nikdy nepochopím, že zrovna já mám takovou kliku. „Nabídl jsem mu, že mu budu před spaním číst já, ale povídal, že ty umíš líp měnit hlasy.“ Zasměje se a rozhodí rukama.

Nenávidím měnit hlasy podle postaviček.

Připadám si směšně a ještě víc jako podvodnice.

Jenže Jacksonovi to vždycky vykouzlí úsměv, a to je jediné, na čem záleží.

„Chceš vystřídat?“ zeptá se Will.

Vstanu z podlahy, a když se míjíme, plácneme si dlaněmi. Starat se o dvě malé děti je někdy stresující, ale Willův optimistický přístup a zapojení mě vždycky zachrání. Nevím, jak bych tohle dokázala dělat – a udržet si aspoň špetku příčetnosti – s někým jiným než s ním.

Jsme zatraceně dobrý tým.

S Willem se cítím v bezpečí.

Dává mi naději, že můžu žít normálně… pokud něco takového vůbec existuje.

Než jsem ho potkala, nikdy jsem nevěřila v jiné štěstí než to, o které se sama postarám.

A pak se objevil on.

Zrovna jsem se snažila vzpamatovat z obzvlášť toxického vztahu s jedním příšerně nejistým lékařským praktikantem, když jsem se rozhodla vyrazit si na skleničku a zkusit poznat nějakého všestranně přijatelného muže na chvilkový bezvýznamný… vztah. Už na začátku dospělosti jsem se naučila, že když jdete na lov, musíte mít tu správnou návnadu. Proto jsem si pokaždé oblékla černé pouzdrové šaty, zdůrazňující křivky, ale přitom vkusné, lodičky na vysokých jehlách, ve kterých moje dlouhé nohy vypadaly ještě delší, a klasickou karmínovou rtěnku, která si vynucovala pozornost. Zavrhla jsem suterénní zaplivané bary i cokoli v okruhu pěti kilometrů kolem kampusu. Obvykle jsem si objednala martini s olivou v nóbl baru před místní nemocnicí, kde se lékaři vždycky zastavovali na drink po náročné směně.

Svou rutinu jsem měla propracovanou tak, že se to podobalo vědě: s mužem, který mě zaujal, jsem navázala dostatečný oční kontakt, využila řeč těla k tomu, abych naznačila rovnováhu mezi něhou a svůdností, a přitom jsem nenápadně vyzařovala auru vzácnosti. Něco, co nevtíravě šeptalo, že jsem trofej, o kterou stojí za to usilovat.

Tehdy jsem už věděla, že většina lidí není spokojená se svým každodenním životem. Téměř vždycky hladovějí po upřímném spojení. Najít někoho, kdo je poslouchá? Kdo je vnímá? Kdo oceňuje jejich názory? To je jako výhra v loterii.

Většinu času to fungovalo podle plánu.

Než jsem poznala Willa.

Zamrazí mě.