Jane Agny

POD KŘÍDLY FÉNIXE

SAMARITÁNKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Jane Agny, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: petunky.cz

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 168. a 130. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-86-9 (epub)

ISBN 978-80-88672-87-6 (mobi)

„Představy jsou krásnější než skutečnost, protože ve snech jsme tím, kým chceme být.“

Gabriel Chaverry

Věnování

„S láskou věnováno všem snílkům, kteří rádi unikají z reality do jiných světů.“

Jane Agny

Playlist

Skillet – Lucy

Bruce Dickinson – Tears of the Dragon

Bonnie Tyler – Total eclipse of the heart

Linkin Park – Final masquerade

Def Leppard – love bites

Roxette – Crash! Boom! Bang!

The Rasmus – Justify

Simple Plan – Perfect

Phil Collins – You´ll be in my heart

O-Zone – Oriunde Ai Fi

Yiruma – River flows in you

Nightwish – The Phantom of the Opera

Caleb Hyles, RichaadEb – My immortal

Johnny Logan – Hold me now

The Rasmus – Jezabel

Lewis Capaldi – Wish you the best

We are the Fallen – Sleep well, my angel

Symphony of Sweden – Will she fight

Gotthard – One life, one soul; Anytime, anywhere

Il volo – Grande amore

a mnoho dalších...

I.

Duben 1910

Na poklidném okraji Paříže, kde se ruch města ztrácí v krajině, se ukrývá letohrádek „Clair de lune“ postaven v 16. století. Ačkoliv od jeho zlaté éry uběhlo víc jak dvě stě let, čas jako by se zde zastavil. Tajemné sídlo se majestátně tyčí na kopci a poskytuje zasněný výhled do krajiny zalité sluncem. Obklopuje ho ponurý labyrint pečlivě střižených keřů, jejichž květy září paletou podzimních barev.

Na balkóně jednoho z pokojů sedí v proutěném křesle Carola Bercenová. Žena středního věku, s propadlými lícními kostmi a unavenou tváří. Přivírá víčka, nasává svěží vzduch a nechává ostré sluneční paprsky klouzat po své pokožce. Jemný vánek prostupující velkým oknem jí rozfoukává světle hnědé vlasy, jež kdysi měly kaštanový odstín. Vychutnává si melancholickou atmosféru a zachumlaná do bavlněné deky se toulá ve vzpomínkách. Jediná opravdová láska ji stála příliš mnoho, avšak ona nikdy ničeho nezalitovala. On z ní udělal člověka, jakým je dnes. Jejich společný čas se ale krátí. Ženino chatrné zdraví napovídá, že její život brzy ukončí smrt, jíž se vysmívali a celá léta unikali. S jejím koncem zemře i on. Nesčetněkrát ho zachránila, aby ho nakonec sama zabila. Nadešla chvíle rozloučit se.

O nemocnou ženu se stará mladinká společnice. Po pokoji pobíhá drobná plachá dívka, s plavými vlasy a krémovýma přívětivýma očima. Oděna je v prostých béžových šatech s vysokým límcem. Sbírá ženiny osobní věci a postupně vše ukládá na svá místa. Obě mlčí. Petty ví, že mademasoille Bercenová dokáže mlčet třeba celé dny. Když už promluví, prohodí jen pár slov. Celá léta jí připadala zvláštní a tajemná.

Na letohrádku se kolem ní dějí zvláštní věci, které si nedokáže vysvětlit. Samovolné otevírání dveří. Temné stíny plížící se po nocích. Mihotavá světla. Kroky a hlasy v prázdných pokojích. Zpočátku jí ty záhady naháněly strach. Na otázky, zda zde straší, nikdo neodpověděl. Časem pochopila, že všechny podivné události se týkají právě oné ženy. Cítila, že skrývá tajemství, která si chrání hluboko ve svém nitru. Kdyby se s nimi svěřila, ztratila by sama sebe.

A tak i nadále v tichosti pokračuje v uklízení. Když však vytahuje z mahagonové truhly ženiny osobní věci, několik z nich se sesype na zem. Mezi stohy dopisů a jiných cetek dívku zaujme krásný kulatý zlatý medailon. Zvedne ho a zvídavě se otočí na svěřenkyni. Petty se ostýchavě kousne do rtu. Váhá. Neměla by se podívat dovnitř, ale zvědavost je silnější než pud sebezáchovy. Medailon s jemným cvaknutím otevře. Nevšimne si, že žena nepatrně natočila hlavu. Uvnitř spatří dva portréty, pohledného muže a krásné ženy.

„To jsou mí rodiče, Petty.“ Prohlásí důležitě mademasoille Carola

Dívka sebou trhne. Provinile se zatváří, netušíc, co říct na svou obhajobu.

„Co... prosím?“ optá se chvějícím hlasem.

„Ti lidé v medailonu jsou mí rodiče,“ zopakuje.

„Já... já se velice omlouvám, mademasoille Bercenová, nechtěla jsem,“ špitne.

„Pojď,“ vyzve žena společnici, „sedni si ke mně.“

Petty nervózně přisune proutěně křeslo a přisedne si.

„Tak dlouho se o mě obětavě staráš a nic o mně nevíš,“ pousměje se hořce mademoiselle Bercenová.

Petty úsměv nejistě opětuje.

„Nikdy jsem ti o sobě nic nepověděla, neboť má minulost je,“ utichne a zasněně se zahledí do prosluněné scenérie. Společnice plna očekávání zadržuje dech. „Je děsivá, smutná. Avšak svým zvráceným způsobem neskonale nádherná. Já byla krutá. Ublížila jsem mu.“

Její slova plná žalu bodnou Petty u srdce.

„Mademoiselle Bercenová,“ stiskne konejšivě ženiny studené dlaně, „co to povídáte? O kom mluvíte?“

Carolin výraz se změní. Nepatrně se pousměje a pohledem zakrouží po zdech.

„No přece o něm,“ hlesne tajuplně, čímž ještě více povzbudí Pettyinu zvědavost.

Červen 1870

„Má drahá Marianno, naše dcera je zlatíčko,“ pochvaloval si pyšně monsieur Phillip Chaverry. Muž středního věku v tvídovém obleku, s krátce střiženými tmavými vlasy se nakláněl nad roztomilým batoletem, které se na něho vesele culilo. Sledoval jeho drobné prstíky, jimiž si rozpustile pohrávalo s jeho hrubou dlaní. Madame Chaverryová, vysoká elegantní brunetka s olivovou pletí a zelenýma očima, se na svého muže ohlédla. Obdarovala ho úsměvem, v němž se stále zrcadlila velká láska, úcta a obdiv. Vstala od kolébky a přistoupila k němu. Položila mu dlaně na rameno a láskyplně se o něj opřela. Phillip stiskl její drobné ruce ve svých a něžně ji políbil na tvář.

„Děkuji, má lásko,“ rozplýval se nad svou krásnou ženou.

Mariannu mu kdejaký muž záviděl a někteří se nezdráhali dát svou závist patřičně najevo.

Celá rodina Chaverryových se připravovala na odpolední procházku po promenádě. Manželé bydleli v přepychovém domě v centru Paříže.

„Josi, odneste, prosím, ten podnos,“ pokynul pan Philip služebné. Malé plnoštíhlé ženě s viditelnými vrásky v obličeji.

Služebná poslušně kývla a odnesla tác s porcelánovým servisem zpět do kuchyně. Zatímco madame Chaverryová oblékala dítě do krajkových šatiček, z domu na verandu k nim přicházel jejich sedmnáctiletý syn. Na svůj věk velmi vyzrálý. Chytrý, inteligentní a neskutečně pohledný. Urostlá postava, ostře řezaná čelist, neprostupný uhrančivý pohled, plné růžové rty, a ty oči... hluboké zlaté s nádechem jantarového odstínu. Každý o nich říkal, že mají nepřirozenou barvu. Jeho vzhled působil étericky. Pozornost mladých dam na něm lpěla všude, kde se objevil.

„Matko, obleču ji,“ nabídl se. „Běžte se upravit.“

„Jsi zlatý,“ pohladila hnědovlasého mladíka po tváři a odešla do svého pokoje za doprovodu komorné.

„Camillko, ty jsi ale krásná, půjdeme spolu ven, co říkáš?“ rozprávěl s malou holčičkou. „Budu vždy s tebou. Budu tvůj velký bráška a ty moje malá sestřička, viď?“

Dítě na jeho slova něco roztomile zažvatlalo. Malýma ručkama mu šmátralo po obličeji. Hoch se pobaveně zasmál. Starostlivě hleděl do jejích veselých, rozverných kukadel. Přiklonil tvář k malé princezně. Vzájemně se dotýkali špičkami nosu.

„Nikdo ti neublíží. O to se postarám,“ usmál se zářivě okouzlujícím úsměvem.

Jakmile se objevila i madame Marianna, dokonale připravená, oděná v modrých saténových šatech s bílou krajkou, červeným živůtkem, a brokátovém klobouku s pavím pérem, mohlo se vyrazit. Philip Chaverry jí nabídl rámě, jehož se paní ochotně chopila. Do druhé ruky vzala paraple a společně vyšli z domu. Mladík, držící dítě v náručí, je následoval.

Duben 1910

„To muselo být krásné,“ vydechne společnice zasněně.

„Nejspíš bylo. Nic z toho si bohužel nepamatuji,“ odsekne stroze mademoiselle Bercenová.

„Proč to říkáte s takovou ironií?“ podiví se a nepatrně nakloní hlavu.

„Proč?“ zamračí se pohoršeně žena. „Protože ten den mi všechno vzali.

Měla jsem všechno, a lidská závist mi to vzala,“ vztekle bouchne pěstí do dřevěného kulatého stolku, až sebou dívka polekaně trhne.

„Co se stalo, mademoiselle?“ odváží se zvídavě optat Petty.

Červen 1870

Zdánlivý klid nočního předměstí protrhl černý kouř, oslepující záblesky světla a zoufalý křik vycházející ze tmy. Rozespalí lidé vystrkovali hlavy z oken, jiní v nočních úborech vybíhali do ulic a hledali místo, odkud se oslnivá záře nesla. Netrvalo dlouho a celé okolí zachvátila děsivá panika. Dav se shlukoval kolem hořícího domu a s oněmělým úžasem zíral na ohnivé peklo. Děsivé plameny šlehaly do neuvěřitelné výšky. Bez slitování pohlcovaly vše, co se jim postavilo do cesty. Nezastavily se před ničím.

Noční zvědavci spínali ruce k nebi a modlili se, aby v domě nikdo nepřebýval. Ti odvážnější popadli kýble s vodou, odhodláni bojovat se živlem. Z dálky se pomalu blížil požární vůz tažený koňským spřežením, jehož zvony však zanikaly v rostoucím hluku.

Když požárnici dorazili, hrůzou oněměli. Takovou zkázu nečekali. Oheň se rychle šířil. Přes jejich urputnou snahu se jim ho nedařilo zdolat. Horko je pálilo do tváří a hustý dým dusil plíce.

Lidé kolem křičeli, někteří se pokoušeli dostat blíž.

„Co tu tak stojíte? Je někdo uvnitř? Musíte je přece zachránit!“ spílal jim muž z davu, jemuž požárníci bránili v cestě k domu.

„Uklidněte se, prosím. Nikoho ze svých mužů nikam nepošlu. Nikdo by to nepřežil. Jestli tam někdo byl, je pro něj už pozdě,“ zpražil jeho opovážlivost jeden z nich.

Neznámý se zamračil a neochotně mlčel.

Náhle kdosi ukázal na vyděšenou ženu, která z posledních klopýtavě vyběhla z domu. Celá byla ušpiněná od sazí. Vysílením padla na zem. Dva požárníci se jí rychle ujali a odvedli do bezpečí, ale žena se ohlédla zpět a hystericky křičela.

„Madame Marianna, moniseur Phillip, proboha oni jsou uvnitř! Jsou tam děti, zachraňte je, prosím,“ sípala z plna hrdla, co jí kouřem zamořené hlasivky dovolily.

„Nemůžeme jim už pomoct. Je mi to líto“ odvětil jí zklamaně jeden z nich. „Pojďte,“ pomohl jí na nohy a tahal pryč od hořícího pekla.

„Ne, to ne! Nemůžou tam umřít. Dostaňte je odtamtud, prosím!“ naléhala, přestože v hloubi duše tušila, že má pravdu. Pokoušela se vymanit z jejich sevření. Divoce sebou škubala.

Využila chvilky nepozornosti a prudce odstrčila své zachránce. Nedbala jejich starostlivého varování. Rozčílení, zpocení muži se za ní rozběhli, když v tom zazněla strašlivá, ohlušující rána. První patro se s hrozivým třeskem propadlo do přízemí. Hlouček přihlížejících zděšeně vykřikl, jiní hrůzou odvrátili zrak. Zachráněná se společně s ostatními přikrčila a schovala obličej do dlaní. Jakmile bylo dílo zkázy dokonáno, bezmocně se zhroutila na zem.

Z majestátné vily nezbylo zhola nic. Jedna z přihlížejících k ní došla. Vzala ji za ramena a pomohla na nohy.

„Pojďte. Tady se už nedá nic dělat,“ špitla soucitně.

Přeživší se s obtížemi zvedla, nepřestávajíc se dívat na doutnající trosky. Nepřítomně hlesla.

„Zemřeli tam. Všichni tam zemřeli. On...ona, oni...uhořeli...,“ koktala nesrozumitelně a chvějícíma rukama zmateně gestikulovala. Uplakané červené oči zabořila do špinavých dlaní, když tu náhle se vysílením sesunula a v bezvědomí zůstala ležet v náručí neznámé ženy.

Duben 1910 - současnost

„Pane Bože, to je strašlivé,“ vyhrkne zděšeně Petty a zakryje si dlaněmi ústa. Mademoiselle Bercenová jí nic neodpoví. Zasmušile pozoruje rozpínající se krajinu, plnou zelených plání. Deku si přitáhne ještě víc k tělu. Olízne si rty a zhluboka se nadechne.

„Ano, Petty, souhlasím. Paříž byla takovou zprávou šokována. Tiskem se neslo: Celá rodina Chaverryů včetně jejich dvou dětí zemřela v plamenech,“ naznačí mademoiselle nepřehlédnutelné nápisy.

„Všichni Pařížané byli zděšení, smutní ale našly se i výjimky.“ Zakření se.

„Co tím myslíte? Copak by někdo mohl mít radost z tak kruté smrti?“ Nechápe společnice.

„Lidé jsou krutí, Petty,“ usadí naivní dívenku její svěřenkyně.

„Proč to říkáte? Cítím z vás lhostejnost, to přeci nemůžete myslet vážně?“ podiví se pohoršeně.

„Ale můžu, protože vím, co říkám,“ zvýší hlas na důkaz své pravdy a zvážní. „Také jsem byla mladá a naivní, ale pak jsem poznala, co dokáže lidská závist a nenávist. Život si myslel, že mi všechno vzal, ale to se spletl.“ Rozkřikne se.

Rozhořčeně se postaví a odstoupí od dívky. Její rozrušený zrychlený dech doprovází silné zakašlání. Petty je připravena jí pomoct, ale Carola jí naznačí, aby zůstala sedět. Ani přes záchvat kašle svou výbušnost nezkrotí. Smutný výraz v její tváři se změní na nenávistný. Prudce se otočí, a přikloní se blíže ke společnici.

„Chtěli mi ho vzít, ale já...,“ zařehtá se děsivým posměškem, „já jim v tom zabránila. Nikomu jsem nedovolila mi ho vzít. Možná jsem byla šílená, jak o mně tvrdili, ale on mě miloval a já jeho. Byl pro mě vším. Přestože na nás pohlíželi jako na...,“ zarazí se a uhne pohledem. Váhá.

Šokovaná dívka odtažitě hledí na šílenou ženu, která se změnila v běsnícího tvora. Takovou mademasoille Bercenovou nikdy nezažila. Tušila, že její minulost nebude šťastná a nyní si v duchu přála nikdy ten medailon nenajít.

„Jako na co?“ pípne odvážlivě.

„Jako na zrůdy,“ procedí mezi zuby a usadí se zpět do křesla se znepokojujícím klidem.

„Kdo vlastně byli Chaverryovi? A proč jste o nich začala mluvit, mademoiselle Carolo?“

Vyzvídá. Její nadšení a zvědavost v ní narůstá.

„Carolo, hm,“ uchechtne se s náznakem ironie v hlase, „protože Chaverryovi byli má rodina, protože já nejsem Carola Bercenová,“ přiznává hrdě a zvedne bradu. Zpříma pohlédne na překvapenou dívku.

„Jsem Chaverryová, Camilla Chaverryová a tohle je můj příběh.“

II.

Petty s pootevřenými ústy nechápavě zírá na ženin kamenný výraz. Velmi pomalu vstřebává fakt, že její svěřenkyně, o kterou se starala, není ta, za níž ji považovala. Celá léta byla někdo jiný. Není schopna slova, jen nevěřícně kroutí hlavou.

„Věřím, že je to šok, ale později pochopíš, proč jsem nikomu nemohla říct svou pravou totožnost. Minulost mi to nedovolila. Pravdu znalo jen pár lidí, včetně mého strýce. Budiž mu země lehká,“ pousměje se výmluvně Camilla a vzhlédne směrem k nebi.

„Vše začalo v sirotčinci Monterill, kde jsem strávila celé dětství. Původně zámecké panství, které dlouhá léta sloužilo jako azyl pro sirotky, bylo svého času příšerné a děsivé místo. Tradovaly se o něm různé zvěsti. Říkalo se, že je protkáno tajnými úkryty, podzemními chodbami a skrytými průchody, jejichž umístění dnes již nikdo nezná. Samotné gotické sídlo podněcovalo strašidelné historky o tajemných stínech pohybujících za jeho zdmi. Myslela jsem, že jsou to pouhé výmysly, které nám vychovatelky vyprávěly, aby nás postrašily. Nebyly, ale stínů se bát nikdo nemusel. Skutečné zlo se neskrývalo v útrobách, ale na povrchu. Mělo jméno. A byla jím nekompromisní, zlá a bezcitná mademoiselle Jacqueline Gorgeqová. Vedla celý sirotčinec. Nesnášela děti a vybíjela si na nich zlost. Proslýchalo se, že byla taková, protože nemohla mít vlastní děti, a tak na ně zanevřela. Jindy se zase říkalo, že potratila. Nikdo neznal skutečnost.

Co se týkalo mého vztahu k ní, my dvě jsme si nikdy nepadly do oka. Já se jí nebála jako jiné děti,“ vypoví Camilla a hrdě zvedne bradu. „Byla jsem tvrdohlavá a svéhlavá. Nedokázala si u mě vybudovat poslušnost jako u ostatních, a to ji přivádělo k šílenství.

Ani vychovatelky si jí nedovolily odporovat. Kvůli ní v celém sirotčinci vládl teror a přísná pravidla.“

Říjen 1888 - osmnáct let od požáru domu Chaverryových

Na zastřešeném skleníku pracovalo několik děvčat a chlapců v prostých oděvech. Děvčata byla oblečena do tradičních šedých šatů s dlouhými rukávy a chlapci měli na sobě bílé košile a hnědé nohavice s kšandami.

Sklízeli právě vypěstovanou zeleninu, zalévali či přesazovali květiny, ti

nejmenší uklízeli. Odnášeli kýble s hlínou, nebo s kompostem. V Monterillu se rozdělovaly práce podle věku dětí. Po dovršení osmnácti let se vyžadovalo opustit sirotčinec. Bez rozdílu. Dívky pracovaly v lepším případě jako guvernantky, v horším jako služky nebo dělnice v továrnách. Chlapci většinou zastávali místa komorníků, podkoních nebo dělníků. O děti ze sirotčince byl velký zájem především pro podřadnou práci.

Na všechny aktivity dohlížela mademoiselle Gorgeqová, bez jejího vědomí se nesmělo nic dělat. Každému dítěti se snažila najít uplatnění. Pakliže se nezadařilo, zkrátka je vyhodila na ulici. Děti pro ni představovaly pouze výhodný obchod. Nezajímalo ji, co s nimi pak bude.

„Luciano, vidíš ho? Chudák Marco, je to pro něj příliš těžké,“ šťouchla Camilla do o rok mladší kamarádky. Obě se pobaveně usmály. Rukama, schovanýma v látkových rukavicích ušpiněných od zeminy, si zakryly pusu, aby schovaly pobavený úsměv. Poukazovala na sedmiletého plavého klučinu, který marně zápolil s plechovým kbelíkem plným zeminy. Neúspěšně se ho pokoušel zvednout.

„Camillo, není hezké se mu smát,“ pokárala přítelkyni Luciana. „Jdu mu pomoct,“ nabídla se a bez dalších řečí směřovala k chlapci. Zvedla kýbl a vzala malého za ruku. Společně odešli vynést jeho obsah do kompostu. Mezitím se ohlédla na přítelkyni. Camilla postávala v rohu a s mírným úšklebkem ty dva sledovala. Jakmile jí zmizeli z dohledu, pohodila rameny a zakroutila hlavou. Otočila se čelem k polici s květináči a dala se do přesazování. Průvan profukující skrz okenní mezery ji příjemně chladil na obličeji. Dlouho si poklidu ale neužívala. Na prahu skleníku se jako přízrak zjevila mademoiselle Gorgeqová a přísným výrazem kontrolovala situaci.

„Camillo, ty nemáš co dělat?“ zakřičela hrubým, těžkým hlasem, když ji viděla se usmívat.

Její neustále zamračený výraz budil hrůzu. Vysoká, hubená, žena s prošedivělými vlasy, propadlým bledým obličejem, malýma očima a úzkými rudými ústy nosila vždy černé saténové šaty s krajkou a vysokým límcem.

Chodívala vzpřímeně a pyšně jako páv s nosem nahoru a staženými rty. Ruce mívala založené za zády, v nichž svírala malý bičík, jaký se používá na koně. Trestala jím neposlušnost a kdejaký sebemenší prohřešek. Dělalo jí radost ty nebohé děti týrat.

Jakmile ji Camilla uzřela, otráveně si povzdechla a odvětila.

„Naopak, mademoiselle, mám práci. Pomáhaly jsme Marcovi a přesazujeme papriky, jak jste poručila.“ Neochotně se na ženu obrátila. Vlastní neopatrností zavadila o keramický květináč. Spadl a rozbil se. Slyšitelně polkla a nesměle se odvážila zadívat na vychovatelku. Tušila, co bude následovat. Přísný pohled mademoiselle spočinul na střepech a vzápětí na dívce.

„To vidím, ty nemehlo,“ odsekla. „Nastav ruce!“ přikázala. Pokorně ji poslechla. Natáhla dlaně před sebe a vyčkávala. Hrdým výrazem upřeně hleděla na mademoiselle. Svou tvrdohlavostí ji ještě víc provokovala. Plesk! Šlehnutí koženým bičíkem přes prsty nesmírně zabolelo, pak zase štípalo a naopak. Bolest se střídala a Camilla se stěží snažila zahnat nepříjemný pocit. Do zavřených očí se jí nahrnuly slzy, ale vzlyk zadržela. Semkla ústa, aby zabránila v bolestivém vyjeknutí. Za žádnou cenu nedala najevo ponížení, které Jacqueline nadšeně očekávala.

Nasupeně zafuněla. Zlostně vzala Camillu za bradu a trhla s ní. Přinutila ji se na ni podívat.

„Tebe ta nadutost jednou přejde,“ sykla. „Pamatuj, jsi nicka a nickou navždy zůstaneš! Rozumíš?“ štěkla bezcitně.

Camillu, ač na ponižování byla zvyklá, tvrdá slova vždy zasáhla. Nepatrně přikývla, ale Jacqueline to nestačilo. Silněji stiskla dívčinu bradu a mezi zuby procedila:

„Neslyšela jsem.“

„Ano, mademoiselle Gorgeqová, rozumím,“ sykla z donucení, načež žena s její hlavou škubla, jako kdyby odhodila kus hadru. Napřímila se a počastovala ji pohrdavým odfrknutím.

„Tss.“ Otočila se na podpatku a odešla.

V prosklených dveřích se střetla s Lucianou. Menší blondýnka s mírně buclatými tvářemi, světlou pletí, šedýma očima a vzhledem porcelánové panenky, se jí uctivě poklonila. Vychovatelka jí nevěnovala pozornost.

Když byla pryč, Camilla se zoufale sesunula na podlahu a přiložila si rudé prsty k ústům. Opatrně si je mnula a foukala, aby jim opět vrátila cit. Jemnou kůži hyzdily drobné krvavé jizvičky. Luciana k ní starostlivě přiskočila a objala ji.

„Co ti zase provedla?“ zeptala se soucitně. Na víc se nevyptávala. Věděla, že její kamarádka svou vzpurností mademoiselle provokuje. Na jednu stranu ji za to obdivovala, na druhou litovala. Nečekala na odpověď, pouze dodala: „Je to zlá a krutá ženská.“

„Jiná už nebude. Nevynechá jedinou příležitost vylít si na mě zlost,“ ušklíbla se Camilla trpce. Po tváři jí stékaly krůpějky slaných slz. Cítila se příšerně, ale naučila se své pocity dobře skrývat.

***

„Bože můj, to byla příšerná ženská,“ zamračí se Petty. „Ubližovala vám jen proto, že jste se lišila?“ táže se nechápavě.

„Nejspíš. Nestrpěla žádnou rebelií. Nedokázala udolat můj temperament. Měla jsem vlastní hlavu a rozum. Pobyt v sirotčinci mě nezlomil, ač se sebevíc snažila. Ani přes její násilné tresty se ze mě nestala další poslušná ovce jako z ostatních. Jacqueline netolerovala vzdor a já odmítala poslouchat. Jednou mi vychovatelky řekly, že mi záviděla můj vzhled. Vypadala jsem neskutečně dobře. To mi bylo řečeno,“ mrkne pobaveně. „Dlouhé, husté kaštanové vlasy, hluboké zelené oči s dlouhými řasami. A v sedmnácti letech bezchybná, alabastrová pleť,“ ukáže na sebe pyšně. Obě se uculí.

„No ale dávala mi svou nenávist pěkně najevo. Tím jejím jezdeckým bičíkem netrestala jen mě, ale všechny děti za kdejakou maličkost. Já jsem neměla moc přátel. Ostatní se mě stranili. Měla jsem vlastně jen dva přátelé, Christiana a Lucianu, a...“ utichne a zachmuřeně se zahledí do země, „a ještě jednu vychovatelku, pro kterou jsem byla jako vlastní. Jmenovala se Josephine Monessiová.“

***

Kolem šesté hodiny večerní se všechny děti shromáždily ve velké jídelně v přízemí. Vysokými gotickými okny sem za bílého dne proudilo nejvíce světla a tepla. Za to v noci zde bylo chladno a ponuro. Vybavení představovalo několik podlouhlých dřevěných stolů s lavicemi. Z jedné z nich si děti postupně braly talíře a lžíce, a usazovaly se na své místo.

Na večeři se dnes podávala hrachová kaše s chlebem. Na příkaz mademoiselle Gorgeqové měl každý právo pouze na jeden kousek pečiva. Kuchařka s otráveným výrazem obcházela hladové osazenstvo a každému na talíř nandala jednu lžíci kaše. Camilla s Lucianou a Christianem, jen o pár týdnů mladší než Camilla, čekali, až budou na řadě. Camilla se ohlédla a špitla kamarádce do ucha.

„Občas bych i jí přála, aby to jedla. Zajímalo by mě, jak by se tvářila, když nám sama cpe takový humus,“ poukázala na Jacqueline Gorgeqovou s neskrývaným odporem.

Jacqueline stála u dveří, odkud měla dobrý výhled na veškeré dění. Jakmile postřehla špitající si Camillu, nasměrovala k ní pozornost. Dívka se střetla s jejím studeným výrazem. Aby nebyla bita, raději se otočila zpět a mlčela. Nastavila talíř a kuchařka jí nandala přidělenou porci hrachovky.

Před večeří ještě následovala modlitba. Všichni se povinně postavili, sklopili zrak a sepjali ruce na prsa, připraveni k modlení. Mademoiselle Gorgeqová započala předříkávat. Jakmile vyslovila frázi:

„...děkujeme za dary, jichž si nesmírně vážíme, a za tvou bezmeznou lásku...“ Camilla, sedící vedle Luciany, co nejdál od Jacqueline Gorgeqové, se ironicky uchechtla. Mlčenlivost jí nikdy dlouho nevydržela.

„Co je?“ otázala se tiše kamarádka.

„Celé to je směšné,“ pronesla pohrdavě Camilla. Pohodila hlavou, aby si odehnala neposedné pramínky z tváře.

„Takhle bys neměla mluvit, modlíme se přeci k Bohu. Děkujeme za to, že se o nás stará, že máme co jíst, kde bydlet,“ rozmlouvala její hříšné myšlenky.

Ty naivko, prohnalo se Camille hlavou.

„Copak ty věříš v Boha? Kdyby nějaký byl, nenechal by nás tady. Měli bychom rodinu jako každý jiný. Měli bychom domov, otce, matku, možná i sourozence. Jestli nějaký Bůh podle tebe existuje, tak proč nás nechává trpět v téhle díře? Hm? Proč? Až se odtud dostanu, najdu svou rodinu, a zeptám se, proč jsem skončila v sirotčinci. Co je vedlo k tomu, že mě sem umístili. Najdu je, i kdyby to bylo to poslední, co udělám.“

Neukočírovala svou výbušnost a poslední slova vyřkla nahlas, čímž narušila vychovatelčin proslov. Ve stejný okamžik jídelnou zavládlo ticho. „Camillo,“ oslovil ji Christian, aby upozornil na příchod vychovatelky, ale nestihl to. Camilla ztuhla. Vzájemně si vyměnili výmluvné pohledy, když v tom jí zatrnulo. Za ní stála mademoiselle a nasupeně se tvářila. Celý sál se na ně obrátil. Camilla hledala vhodná slova na svou obhajobu. Než ale stačila cokoliv namítat, Jacqueline jí stiskla krk a necitelně s ní škubla. Děvče škobrtlo o lavici, když ji překračovalo.

„Mademoiselle, já...,“ chtěla se obhájit, ale ženino sevření její úmysl překazilo. Ústa bolestivě zkroutila a vyjekla. Přítomní je upřeně sledovali, načež svou pozornost upřeli na Christiana. Odhodlaně se postavil a nevraživě na trýznitelku hleděl. Luciana, sedící naproti němu, na něj překvapeně zírala.

Jacqueline se zastavila, stále svírající Camillin už tak rudý krk, a společně se na něho otočily. Mademoiselle přísně povytáhla obočí.

„Chceš snad něco říct, Christiane?“ vyzvala ho hrubým hlasem, ale odpověď nečekala. Její otázka zněla výhružně než zvědavě.

Christian funěl. Pohrával si s prsty a hruď se mu rozhořčením dmula. Připravený se kamarádky zastat si všiml, že mu nepatrným zakýváním naznačila, ať mlčí. Přítelovo gesto ji zahřálo u srdce. Nechtěla, aby měl kvůli ní problém. Jacqueline si toho všimla a úlisně se usmála. Pohlédla zpět k mladíkovi a vyčkávala. Christian se neochotně posadil zpět a odvrátil hlavu. Mademoiselle se posměšně zašklebila a společně s Camillou zmizela z jídelny. Mířily do dívčích komnat.

Dívky a chlapci spali odděleně, na jiném patře. Kovová lůžka s tvrdými matracemi, polštáři a pokrývkami s husím peřím, stála ve dvou řadách naproti sobě. U každé z postelí stála malá komoda se dvěma šuplíky a petrolejovou lampičkou. Gotická okna byla zdobena dlouhými látkovými závěsy, jejichž původně hnědá barva již nabírala vybledlý odstín. V tak rozlehlé nevytápěné místnosti bývala zima a chlad. A pro děti strašidelná tma. Celé panství představovalo neprobádané bludiště chodeb a místností. Proto byly děti přísně hlídány, aby se v noci nepotulovaly po chodbách a neztratily se.

Masivní obloukové kovové dveře se s mrazivým skřípáním otevřely. Do potemnělé haly vstoupila žena s dívkou. Dovedla ji k jejímu lůžku a pohodila s ní jako s prašivým psem. Camilla dopadla celou váhou na postel. Zbystřila, když spatřila, že se mademoiselle napřahuje s bičíkem v ruce. Instinktivně se přikrčila a rukama si kryla obličej. Očekávala šlehnutí, ale nic nepřišlo. Osmělila se a vzhlédla. Namísto rány mademoiselle jen držela tu odpornou věc v ruce a provokativně si s ní pohrávala. Dívala se na ni z patra.

„Do rána zůstaneš tady,“ přikázala. „Naštěstí už mi dlouho pít krev nebudeš. Brzy odtud poletíš a já se toho dne nemůžu dočkat,“ zaskřehotala. Zamířila k vratům a s opětovným skřípáním dveře zamkla. Camilla rychle oddechovala a masírovala si bolavý krk. Zlomená a zničená se zahleděla do okna, za nímž vládla temná noc.

„Já taktéž, jenže kam půjdu? Kde skončím?“ mumlala si pro sebe a při té myšlence ucítila šimrání v žaludku. Jímal ji strach z nejistoty a budoucí samoty.

Jakmile uklidnila dech a přivykla si na mrtvolné ticho, rozhlédla se po místnosti. Tělem jí projela úzkost. Prozíravě těkala očima kolem sebe a důkladně prozkoumávala každý detail. Přísahala by, že ji zdánlivě prázdné zdi pozorují. Opět ji přepadl pocit, že není sama. Přitáhla si nohy k tělu a schoulila se do klubíčka. Už zase. Cosi se skrývá ve zdech. Stěny dýchají, sledují mě. Hledí do mě a čtou mi myšlenky. Ne, dost. Je to pouhý výplod mé mysli.

„Nebo se pletu? Nevím, už nerozeznám rozdíl,“ znaveně si rukama prohrábla husté kaštanové vlasy. Překulila se na bok, rozsvítila petrolejku a přetáhla přes sebe přikrývku, jako by v jejím teple hledala útočiště. Zadívala se do hořícího plamene. Dojem, že s ní v místnosti je kdosi cizí, sílil. Její vědomí se ocitlo na hranici reality a přeludů. Snažila se upokojit. Přesvědčit samu sebe, že vše se odehrává jen v jejich představách. V hloubi duše ale věděla, že nic není v pořádku. Něco se kolem ní pohybovalo. Něco, co měla brzy poznat a nebude mít sílu tomu čelit.

Po chvíli usnula a nechala se unášet fantazií. Zdál se jí ten samý sen, jako už tolik nocí předtím. Sen o muži, který na ni čeká...

***

„Vás tedy opravdu někdo sledoval? Nebyl to jen pocit,“ dedukuje dychtivě společnice. „Povídejte dál, poslouchám.“ Nedočkavě se dožadovala pokračování.

Camillu její bezprostřední nadšení pobaví. Pousměje se, ale vzápětí jí smích ze rtů zmizí.

„Máš pravdu. Mé tušení bylo správné. Nebyla jsem sama, ale co následovalo, bych si nepředstavila ani v nejdivočejších snech. Můj svět se změnil,“ hlesne tajuplně.

III.

Barevné listí ze stromů již zcela opadlo. Jejich pestrost zmizela a vystřídaly ji obnažené větve, jež čekaly na první sněhovou nadílku. Paříž se připravovala na nástup zimy. Chladný vánek ovíval prochladlé tváře Francouzů, kteří se procházeli nočními ulicemi města. Pohasínající světla pouličních lamp osvětlovala tváře milenců, ukrývajících se pod jejich září. Pařížské předměstí bylo přehlídkou elegance, luxusu a hojnosti. Noční kolonády patřily k oblíbeným činnostem těch, kteří ve společnosti „něco“ znamenali. Procházeli se, navštěvovali své rodiny nebo známé. Muži hovořili o penězích, politice, ženy naopak o rodině nebo současné módě. Mezi tou vší pompézností šlo slýchat dusot koňských kopyt, táhnoucí honosné kočáry.

Tak to alespoň vypadalo v představách drobné dívky, která zasněně sledovala světýlka Paříže, z dálky se mihotající ve větru jak malé světlušky. Paříž. Místo, znamenající svobodu. Koňským povozem trvala cesta do centra necelou hodinu a z oken se nabízel krásný výhled na město.

Shrbeně seděla na parapetu velkého okna a pojídala jablko. Nohy měla přikrčené u těla a jednou rukou je objímala, aby si dodala teplo. Tenký župánek jí příliš tepla nedopřál a kovový parapet ji studil do bosých chodidel. Všechna ostatní děvčata již spala. Sem tam bylo možno zaslechnout chrápaní, skřípaní zubů či nesmyslné mumlání ze spaní. Camilla si ukousla další kus a pousmála se.

Sklopila zrak a otočila hlavu zpět k oknu. Měsíc byl právě v úplňku. Temná obloha dávala vyniknout jeho kouzelné záři.

Přemýšlela, jak by její život vypadal, kdyby neskončila tady. Kdo asi byli její rodiče a co se muselo stát, že se jí zbavili. Co provedla? A co bude dělat, až tohle místo opustí? Popotáhla a utřela si nos do rukávu. Musela být tiše, aby na ni vychovatelky, mající noční službu, nepřišly. Chtěla odtud zmizet a žít si po svém. Toužila po svobodě, ačkoliv věděla, že společnost ženám svobodné chování netoleruje. Cokoliv ale mohlo být lepší než snášet útrapy sirotčince. Nenáviděla to tady. Musela si ovšem přiznat, že si za spoustu věcí může sama, ale nedokázala si pomoct. Byla až moc hrdá se podvolit. Odmítala dopustit, aby se z ní stala poslušná loutka. Vychovatelky jakýkoliv odpor nestrpěly. Právě proto život zde znamenal pro Camillu peklo a ona si toho byla dobře vědoma.

„Uteču, v den svých osmnáctin. Nebudu čekat, co si na mě Gorgeqová vymyslí. Kam mě pošle, co se mnou udělá. Nikdy jsem od nikoho nic nechtěla. Nikdy jsem tu nechtěla být, tak proč?“ mluvila tiše sama pro sebe a prosebně vzhlédla k nebesům.

„Čím jsem si tohle zasloužila? Jsem tady od nejútlejšího dětství. Neznám nic než zdi téhle budovy. Toužím po svobodě a po...“ utichla. „Poznání svých rodičů, pokud žijí. Chci vědět, kdo jsem a co se stalo... mám snad právo to vědět, nebo ne?“ setřela si slzy.

„Nevzdám se. Najdu svou rodinu!“ zatřepala hlavou, pobavená svou naivitou. „Co to plácáš? Vždyť ani neznáš své příjmení, jak chceš někoho hledat? Jsi sama, Camillo, byla jsi a budeš sama. Nikdy je nenajdeš, nikdy je nepoznáš, nikdy se nedozvíš pravdu. Přestaň se hrabat v minulosti. Mysli na budoucnost, ta je pro tebe teď důležitá!“ sklopila víčka. Pramínky kaštanových vlasů jí spadaly do tváře.

„Zapomeň na ně. Nejspíš už ani nežijí, třeba byli nemocní, a proto mě tu nechali. Možná... je lepší žít v iluzi než znát pravdu,“ usoudila sklíčeně. „Camillo,“ zaslechla své jméno. Luciana se otočila na bok a přetáhla přes sebe peřinu. „Proč nespíš?“ hlesla rozespale. Dívčina samomluva ji očividně probudila. Camilla co nejtišeji slezla z parapetu, položila ohryzek na noční stolek a ulehla na lůžko. Podepřela si hlavu a nepřítomně zírala do stropu.

„Spi, Luciano, já jen...,“ přemítala vhodné vysvětlení. Když však zaslechla Lucianino chrápaní, tiše sama pro sebe dodala: „Vlastně nic.“

Děti vstávaly brzy. Stlaly postele a oblékaly se. Pospíchaly na mši, která bývala vždy v šest ráno. Po ní následovala snídaně a vyučování. Vychovatelky si děti rozdělily podle věku a každá učila svou část výuky. Dorostencům nad patnáct let nastávala hodina společenského chování a tance, což vyučovala madam Leticie. Milá, postarší vdova, pro kterou tanec a etiketa představovaly smysl života. Kdysi žila v přepychu, avšak po smrti manžela prodala veškerý majetek a dala se na dobročinnost. A jak nejlépe pomoct než se starat o sirotky.

Děvčata hltala její ladné pohyby při tanci a sympatický hlas. Chlapci se většinou nudili. V tanečním sále sedělo naproti sobě několik chlapců a dívek na dubových, zdobně vyřezávaných židlích. Mezi nimi byl dostatečně velký prostor. Naleštěná podlaha se leskla od zářícího slunce, jehož zimní paprsky pronikaly do místnosti. Okna zdobily červené sametové závěsy dosahující svou délkou až na zem. Madam Leticie se rozvalovala na pohovce, která by jinak pobrala tři lidi. Sál byl rozlehlý, jako ostatně všechny pokoje, a málo vybaven, nejlépe však osvětlen, neboť sem pronikalo nejvíce sluneční záře. Dívky i chlapci se nejistě ošívali a trpělivě čekali, až vychovatelka dopije šálek horkého čaje a usedne ke klavíru. Děvčata byla oblečena do sněhově bílých šatů a chlapci do bílé košile a černých kalhot.

Mademoiselle Gorgeqová madam Leticii finančně nepřispěla na společenské oděvy, neboť nesouhlasila s takovým přepychem pro ty chudáky, a tak veškeré šaty ušila madam Leticie sama. Vždy se rozplývala nad tím, jak jsou ty děti rozkošné. Neviděla fakt, že někteří už dávno dětmi nejsou.

Camilla společně s Lucianou seděly ve společnosti dalších dívek a nervózně pomrkávaly po chlapcích. Camilla, ač se pokoušela sebevíc, nemohla spustit oči z Christiana. Po jeho gestu, kdy se jí chtěl zastat, se v ní cosi zlomilo. Překvapilo ji, že se Gorgeqové postavil. Odjakživa byl tichý a nevyvolával problémy, tím spíše byla zaskočená. Jak by to dopadlo, kdyby ho nezastavila? Co by řekl? Co by učinil? Při pohledu na něj nedokázala myslet na nic jiného. Postupně jí začalo docházet, jak moc jí na něm záleží.

On ji vždy konejšil, když dostala výprask. Utěšoval a snažil se přivést na jiné myšlenky. Stál při ní, když se ostatní otočili zády a stranili se jí.

Proč jsem to neviděla předtím? Nechtěla jsem to vidět? Proč až teď? Je to tím, že se blíží den mého odchodu? Když pomyslím, že už ho neuvidím, srdce se mi svírá úzkostí. Co s ním bude, až odejdu? Co bude s námi?

Když se jejich pohledy střetli, věnovali si něžné úsměvy, čehož si všimla Luciana. Potutelně se ušklíbla.

„Camillo, posloucháš mě?“ šťouchla do ní.

„Ehm...co? Říkala si něco?“ ohlásila se, ale nevěnovala jí pozornost.

„Co je to mezi vámi? Moment, ty a Christian...,“ naznačovala, zatímco si obouvala prosté bílé střevíčky. Podezíravě přimhouřila. „Líbí se ti. Já to věděla,“ vyhrkla hlasitě s takovým nadšením, až ji Camilla musela usměrnit.

„Ale kdeže, co to povídáš,“ vyvrátila jí myšlenku, ačkoliv v duchu věděla, že má pravdu. „I kdyby, co na tom záleží,“ snažila se přítelkyni odbýt. „Opustíme sirotčinec a každý si půjde svou cestou.“ Zamračila se.

„No, nemyslím si. Jste přibližně stejně staří, odejdete společně a můžete být spolu,“ nenechala se odradit Luciana.

Camilla vydechla. Při té představě cítila lehké šimrání v žaludku. Poškrábala se na krku a zakroutila hlavou. Kéž by to bylo tak snadné...

„Luci, Gorgeqová mě vyhodí v den mých osmnáctin a Christian má osmnáctiny tři měsíce po mně, neodejdeme společně,“ promluvila po chvíli a pohlédla na chlapce, jenž po ní stále nenápadně pokukoval. „Ona ho nepustí. Zabránila by mu odejít se mnou,“ vydechla smutně. Jen proto, aby mi život ještě víc znepříjemnila.

Luciana se k ní naklonila a pošeptala: „Jsou přece i jiné možnosti,“ spiklenecky na ni mrkla. Postavila se a uhladila si šaty. „A podle toho, jak na tebe hledí, tak si myslím, že by nebyl proti...“

„Co tím myslíš?“ nechápala a postavila se vedle ní. Luciana výmluvně povytáhla obočí. „Útěk?“ naznačila ústy neslyšně Camilla. Zamyslela se. Přemýšlela nad útěkem, ale sama. Stál by o to vůbec? Naléhavost myšlenky ji tížila. Měla silné nutkání znát odpověď.

Její zamyšlení přerušila madam Leticie. Vstala z pohovky a zatleskala ve snaze získat si pozornost nudícího se osazenstva.

„Přátelé,“ oslovila je. Obrátili se k ní. „Vítám vás na další hodině tance. Prosím, chlapci, vyzvěte dámy k tanci,“ vyhrkla nadšeně.

Kluci se postavili a zamířili k děvčatům. Christian bez váhání namířil kroky přímo ke Camille.

„Ahoj,“ pozdravil, když stáli naproti sobě, a sladce se usmál.

„Ahoj,“ odvětila a užívala si hřejivý pocit jeho průzračně modrých očí.

Na zádech ji šimral Lucianin tichý nátlak. Naznačovala jí, aby mu něco řekla. Jakmile byli všichni připraveni k tanci, vychovatelka usedla ke klavíru.

„Dnes si opět procvičíme valčík,“ upozornila přítomné a započala hrát.

Páry se roztančily po kruhové místnosti. Jejich pohyby byly většinou ladné, jen sem tam se objevilo malé škobrtnutí.

„Smím prosit?“ otázal se a mrkl na ni.

Camilla se usmála. Udělala pukrle a kývnutím mu dala najevo souhlas. Přitáhl si ji k sobě a dali se do tance.

„Cami, já...“

„Christiane, já...“

Promluvili oba současně. Zasmáli se.

„Začni,“ vyzvala ho.

„Já...“ Nevěděl, jak začít. „Chtěl jsem ti pomoct,“ hlesl a Camilla hned věděla, o čem mluví. Zvážněla. Nečekala, že se konverzace stočí tímto směrem.

„Já vím,“ ujistila ho a pocítila příjemný klid, když ji držel.

„Chtěl jsem ji zastavit. Už se nemůžu a nechci dívat, jak tě týrá,“ vyřkl zlostně a zahleděl se do prázdna.

Camilla zmateně zamžikala. Jeho slova ji dojímala.

„Christiane, to...“

„A navíc, bude ti osmnáct a odejdeš...,“ připomněl hlasitě, až se po něm ostatní ohlédli. Zhluboka se nadechl, jako by se k něčemu odhodlával.

„Nechci, abys odešla.“

Odvážil se přitisknout její tělo blíže ke svému. Zachvěli se. Užuž chtěla něco říct, ústa se jí otevírala naprázdno, ale Christianovo tiché napětí jí vzalo slova z pusy. V ten okamžik si uvědomila, že bezstarostný přítel, kterého kdysi znávala, zmizel. Jeho paže ovinuté kolem pasu v ní probouzely příjemné chvění. Byli si tak blízko. Srdce jim oběma divoce tlouklo. Víc, než kdy jindy vnímala, jak jí je v jeho přítomnosti dobře. Musela si přiznat, že Luciana měla pravdu. Líbí se jí a možná nejen to.

„Christiane, prosím, nedělej mi to těžší,“ špitla nepatrně.

„Nechci ti to dělat těžší. Nechci tě ztratit,“ zašeptal a pozorně zkoumal každičký kousek její tváře, jako by si ji chtěl vepsat do paměti. Sametový tón a blízkost jeho hlasu v Camille rezonoval. Hrudník se jí sevřel podivně sladkým pocitem. Byla zmatená a zaskočená. Jeho tiché zašeptání se jí vpíjelo pod kůži.

Christiane, proč mi tohle děláš? Co se to mezi námi odehrává? Utečeme spolu? Musím se zeptat, proč ale váhám? Bojím se snad, že by... že by souhlasil? Já... a on..., vysvitla mi naděje.

Pouhá vteřina okamžiku jim připadala jako věčnost. Tichým mlčením oba věděli, co se tomu druhému honí hlavou. Camilla se nadšením široce usmála. Christianovo objetí jí dodalo odvahu. Nadechla se v touze znát odpověď na svou otázku, kterou ale nestihla vyslovit.

***

„Ó Bože, to je rozkošné. Christian vás měl rád, viďte?“ Dojímá se Petty.

„Věřím, že měl. Christian byl milý, sympatický a hezký,“ zazubí se Camilla. „Vysoká, štíhlá postava, krátké tmavé vlasy a nejupřímnější oči barvy pomněnky. Když se usmál, čišel z něj klid a starostlivost. Znali jsme se už odmalička a vždy stál při mně. Opravdu jsem ho měla ráda, milovala jsem ho, ale...,“ zármutek zahalí její tvář.

„Někoho jiného jste milovala více, že?“ domýšlí si mladá společnice a povzbudivě stiskne staré ženě prochladlé ruce. Pousměje se a přikývne.

„Někoho, o kom se už brzy dozvíš.“

***

Do tanečního sálu vešla mademoiselle Gorgeqová, jako vždy s nepřístupným výrazem. Svým přísným postojem přerušila hodinu tance. Děvčata i chlapci s madam Letícií nechápali, co se děje. Přestali tančit a zvídavě se ohlédli na ženu v černém. Jacqueline však vzhlížela k jediné osobě.

„Nenechte se vyrušovat, potřebuji jen Camillu.“ Uhodila na slečnu Leticii, bez omluvy za narušení hodiny. „Pojď sem!“ rozkázala. Jakmile spatřila, že se drží s Christianem za ruce, přimhouřila víčka a kdyby pohled zabíjel, byli by už oba mrtví. V ten moment se Camilla Christiana pustila a odstoupila od něho. Vycítila jeho podráždění. Zachvátil ji strach. Opět se kousla do rtu a beze slova se loudavým krokem vydala směrem k Jacqueline.

„Co jsem provedla, mademoiselle?“ optala se přerývaně, když za ní poslušně cupitala. Od ženy si udržovala bezpečnou vzdálenost pro případ, že by ji chtěla uhodit.

„Nic.“ Zpražila ji chladnou odpovědí, aniž by se na ni podívala.

„Můžete mi říct, co se děje?“ Naléhala.

„Brzy se dozvíš.“ Odsekla podrážděně.

Společně vstoupily do uvítacího salonku v přízemí. Honosný pokoj zařízený v barokním stylu vyvolal nepříjemný, mrazivý pocit. Uvnitř na ně čekaly vychovatelky Marlene Hadlyová a Therés Engelová, jež stály vedle sebe s rukama sepjatýma za zády. Obě ve středním věku se šedivými vlasy a s nepřátelskýma očima. Propadlé tváře obou žen umocňoval arogantní výraz, jímž na Camillu hleděly.

Vypadají jako slepice, čekající na zrní, uchechtla se v duchu, aby na chvíli zahnala tíživý pocit. Tyhle dvě ženštiny se Jacqueline nikdy nevěstily nic dobrého, neboť představovaly její nejvěrnější poslíčky.