Ivy Green

TAJEMSTVÍ RŮŽÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Ivy Green, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 166. a 129. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-84-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-85-2 (mobi)

Prolog

„Ještě nikdy v životě jsem se necítila tak osaměle jako právě teď. Mohla bych být v životě dotčená a ublížená lecčím – nikdy jsem totiž nepoznala své rodiče, a ani neměla moc kamarádek.

Trávit léto u moře nebo na táboře zůstávalo mým nesplněným přáním, o kterém si moje dívčí duše mohla nechat jen zdát.

Oblékání představovalo samostatnou kapitolu. Podle babiččiných kritérií bylo vyzývavé, krátké nebo příliš moderní oblečení naprosto nevhodné. Můj šatník se tak skládal pouze z věcí, které sama vybrala a uznala za přijatelné.

Jako dítě jsem žila téměř v izolaci od ostatních vrstevníků, jen kvůli babiččině neutuchajícímu strachu, že se mi něco stane.

V patnácti letech jsem konečně dokončila základní školu a doufala v první závan svobody. Na internátě jsem se ocitla mimo dosah věčné kontroly mojí neustále ustarané babi a naivně jsem doufala, že mám otevřené dveře do velkého světa počínající dospělosti.

Hlavou mi vířila spousta potlačovaných nápadů a tužeb, ale moje vlastní zbabělost nedovolovala, abych je postupně začala plnit. A tak na mě ani na střední nečekalo nic moc hezkého...

Dodnes nerada vzpomínám na to, čím jsem si tam musela projít. Nejraději bych všechny nepříjemné okamžiky spojené se školou vymazala z paměti, ale protože to nešlo, alespoň jsem se snažila předstírat, že se nikdy nic zvláštního nestalo.

To jsem ještě netušila, že mě v životě čeká něco mnohem horšího.

Něco, co mě zlomí a rozdrtí mé srdce na prach.

Nikdy jsem nad svým životem hlouběji neuvažovala, nekladla si existenční otázky. Zkrátka jsem se narodila a basta. Jednoduchá věc. Na tom přece není nic zvláštního...

Jenže najednou se mi v hlavě objevují zvláštní útržky z minulosti, které nedávají žádný smysl. Nebo snad ano? A možná kvůli nim se roztáčí obligátní kolotoč otázek, které si nejspíš v životě pokládá občas každý.

Proč jsem se narodila? Jaký to má důvod? A já na to teď myslím každý den. Mohla jsem přece dál žít ve sladké nevědomosti, připomínající lákavý chomáček cukrové vaty, který je dokonale nadýchaný a hebký jen v okamžiku, kdy si ho prohlížíte.

Nemůže se nic stát... Jakmile ho ochutnáte a jeho dokonalá sladkost vám zaplní chuťové buňky, náhle se rozplyne v ústech a nezůstane po něm zhola nic... Přesně tak se teď cítím. Jako snědený kousek cukrové vaty.

Neměla jsem se zamilovat – varovali mě a já se tomu jen smála.

Nejsem přece stejná jako ostatní. Neměla jsem chtít znát pravdu o svých rodičích, protože teď už vím, že je horší než zlý sen.

Neměla jsem se nikdy narodit – svět by byl méně komplikovaný a možná i šťastnější. A také jsem neměla uvěřit tomu, co se zdálo být tak jasné.

Moje oči kloužou nad horizontem, hladí jeho ladné křivky a kochají se západem slunce, jako by se bály podívat za sebe.

Vím, že tam je, že přišel, cítím jeho blízkost, srdce mi buší a já se musím ovládat, abych zůstala klidná. Když se konečně ohlédnu, naše oči se střetnou a nejsem si jistá, jestli chci, aby pravda nebyla raději lží...

1. kapitola

Pršelo.

Déšť každým okamžikem sílil víc a víc. Těžké kapky vehementně bubnovaly na okno, jako by ho chtěly prorazit a podívat se do nevelkého dívčího pokojíku v malém vesnickém domku.

Nina seděla na posteli a přemýšlela, jak si ukrátit čas.

Nedalo se vůbec nic dělat. Stísněné prostory malého pokoje poskytovaly jen málo možností, jak v nich trávit volný čas. Ještě před týdnem podlehla lákavému jarnímu počasí, kdy mohla trávit čas na zahradě nebo na procházkách.

Milovala toulky po okolí. Sice znala nazpaměť všechny cesty kolem vsi, přesto je ráda znovu a znovu procházela. Pozorovala, jak se s jarním počasím mění příroda a začínají se probouzet drobná kvítka v trávě podél cest. Vždycky měla přehled o tom kde, co kvete nebo, jaké se kde zelenají keře a stromy...

Jestlipak už rozkvetly sněženky za hřbitovní zdí nad starou kaplí? Touhle dobou jich už jistě hodně kvetlo. Kdyby bylo lépe, určitě by se na jejich hedvábně bílé květy došla podívat a nejspíš by jich pár utrhla babičce do vázy.

Jenže dnešní počasí na procházku rozhodně nebylo.

Další dešťové kapky zabubnovaly na okno.

Otráveně si odfrkla.

Co dělat?

Mohla si vybarvovat antistresové omalovánky, což byla její nová posedlost, nebo číst. Sice obojí patřilo k jejím oblíbeným koníčkům, ale na vybarvování dnes neměla náladu. A co se týkalo čtení, všechny knihy, které měla momentálně k dispozici, už několikrát přečetla.

Protože žila s babičkou a dědou v domku, který spíš připomínal větší chatku, nebylo tu moc místa na zbytečnosti jako třeba knihovna. Děda knihy považoval za zbytečný luxus, který zabírá místo. Babička si svých pár románů dobře schovala do krabic pod postelí a po večerech si je čítala stále dokola. Nině to připadalo směšné, protože podle jejího mínění, musela znát nazpaměť všechny příběhy slovo od slova.

Vždy, když se venku zkazilo počasí a nebe před deštěm potemnělo, odráželo se to i na její náladě. Hlavou se jí opět honily myšlenky na své rodiče, které nepoznala.

Kdo je její otec a jaká byla vlastně máma?

Znala matku pouze z fotografií a rozhodně se řadila ke šťastlivcům, kterým patřila do vínku krása. Její dlouhé blond vlasy se na fotografiích vždy vlnily po zádech až k pasu a nádherné modré oči v barvě kvetoucích chrp, se do fotoaparátu pokaždé usmívaly.

Ninu napadlo, že by mohla dojít na půdu a trošku se tam pohrabat ve staré skříni – babiččině dávnému dědictví po pratetě.

Dalo se v ní najít nesčetně pokladů.

Znala je naprosto všechny, ale nikdy nedokázala odolat pokušení, znovu se v těch „starožitnostech“ jak jim říkala, pohrabat. V kufru ležely staré pohlednice a dopisy, krabička omšelé bižuterie navlečená na zpuchřelé niti, která se málem rozsypala jen při pouhém pohledu na ni, a několikery zatuchlé šaty s kdysi hezkými kloboučky, jímž se říkalo fascinátory.

Proplížila se tiše přes kuchyň do předsíně, odkud vedlo úzké strmé schodiště na půdu.

Nechtěla vzbudit prarodiče pospávající po vydatném obědě u nudné televizní inscenace.

Půda se často stávala oblíbeným útočištěm Niny, kam utíkala celé dětství. Klidné, navíc mnohem prostornější místo než malinký stísněný pokojík v přízemí. A jako bonus měla i báječný výhled na celou náves.

Mohla se kochat pohledem na cihlově červené střechy starých domů pokrytých bobrovkami jež místy nahrazovala nová střešní krytina narušující celistvý jednobarevný ráz, který býval ve vsi obvyklý. Domy se choulily namačkané na sebe, jeden vedle druhého a za jejich rozlehlými zahradami se z jižní části otvírala pole s rybníčky a pás jehličnatých lesů.

Podél nich se klikatila prašná polní cesta vedoucí do hájenky na kraji lesa. Odtud se dalo dojít v létě k lomu, kde se koupalo nespočet lidí z místních vsí. Jenže teď nebylo léto, ale předjaří.

Sice nemrzlo, ale lezavý chlad se nepříjemně zavrtával pod kůži.

Nina sychravé počasí nikdy neměla ráda. Jak přešly Vánoce, nestálo to do jara za nic...

Posadila se na slamník a dychtivě otevřela skříň. Chvíli se probírala pohledy a bedlivě je studovala.

Pohled z Francie od pratety, poslala ho babičce ze svatební cesty.

Zdobil ho akvadukt Pont du Gard klenoucí se přes řeku, levandulová pole a lodě pohupující se na azurově modrých vlnách středozemního moře s plážemi plnými zlatavého písku, které se pozvolna utápěly v moři.

Zasnila se.

Vždycky se chtěla někam podívat. Možná, že zrovna na místo z fotografie.

Přemýšlela, jaké moře asi ve skutečnosti je.

Představovala si samu sebe na pláži v horkém písku, nebo stojící u lánů levandulových polí, která spolu s modrým nebem nad hlavou obklopovala malé kamenné domečky zasazené v hrbolaté krajině.

Jediný pohled z okna ji však vrátil do reality.

Tady modré nebe nebylo. Jen šeď a mraky, z nichž se každou chvíli spouštěl déšť.

Ucítila nepříjemně chladnou kapku vody, která si našla skulinku ve staré střešní krytině a smáčela Ninu přímo na temeni hlavy.

Dívka vzhlédla a uviděla starou prasklou tašku, skrz ni prosakovala voda. Uvažovala, že dojde do výklenku vedle komína, kde leželo několik tašek vhodných na výměnu.

Postavila se na nohy a popošla na místo, odkud stékala kapka za kapkou.

Náhle si všimla, že zpoza trámu něco čouhá.

Spatřila malou dřevěnou krabičku, velmi silně zaprášenou.

Vytáhla ji ze škvíry a nedočkavě otevřela.

Uvnitř se nacházelo několik pohledů a zčernalý stříbrný prsten s nebesky modrým kamínkem – soudě podle otlučených fazet, nejspíš skleněným.

Přemýšlela, jak je možné, že si toho nevšimla už dřív?

Nedočkavě vytáhla jeden ze zažloutlých a vlhkostí zkroucených pohledů, jehož tištěnou stranu zdobila kytice konvalinek s nápisem „Srdečné blahopřání“.

Dalo se na něm přečíst komu byl adresovaný. Nina s údivem zjistila, že patřil její matce a podle vybledlého poštovního razítka se dalo určit i datum – rok 1991.

Ahoj Moniko, přeji ti k narozeninám vše nejlepší. Doufám, že se brzy uvidíme, protože je spousta věcí, které ti musím vyprávět. Potkala jsem krásného kluka – jmenuje se Artur. Chodí mě doučovat němčinu a je naprosto úžasný. Jsem z něj celá pryč. Myslím, že se mu líbím, ale zatím mě nikam nepozval. Doufám, že se to časem změní. Už u vás kvetou konvalinky? Vím, že je máš moc ráda, tak ti je posílám alespoň na obrázku. Těším se, až na ně spolu půjdeme. Měj se krásně a dej vědět, jak se máš. Sandra

Nině se rozbušilo srdce.

Našla dopisy určené pro její matku.

Nové zjištění v ní vyvolalo vlnu zvláštního vzrušení.

Konečně držela v ruce něco hmatatelného, něco, co by jí pomohlo odhalit alespoň část tajemství a informací o mámě, jaká byla a co dělala.

„Nino?!“

Dívku z myšlenek vyrušilo dědovo volání.

Zaslechla vrzání starých schodů, které prozrazovalo, že jde k ní na půdu. Strčila si pohled do kapsy džínů a sedla si rychle na slamník. Když děda vstoupil do zaprášeného půdního prostoru, předstírala, že se dívá z okna a kochá se výhledem do kraje.

„Myslel jsem, že tě tady najdu. Víš, že babička bude mít pozítří svátek?“ nečekal na odpověď a pokračoval. „Potřeboval bych tip na dárek.“

Nina se krátce zamyslela.

„Co třeba koupit nový zápisník na recepty? Má všude samé papírky a pořád něco někde hledá...“

Dědeček si vnučku prohlížel. Připadala mu trochu nervózní. Jako kdyby ji načapal při něčem nevhodném.

„Skvělý nápad. Zítra jedu do města k lékaři a chtěl bych, abys mi ho pomohla vybrat. Pojedeš se mnou, prosím?“

Rychle přikývla.

„A jak to jinak jde? Zvládáš všechny zkoušky?“ zeptal se starostlivým tónem.

„Docela jo. Jen mám strach, že stejně všechno letos nedodělám. Učení je moc a hodně látky jsem zameškala. Navíc stále nemám nikoho, kdo by mi udělal oponenturu bakalářské práce.“

Děda se zamyslel a vzápětí se mírně pousmál. Evidentně ho napadlo něco, co by problém vyřešilo.

„Zkusím se zeptat Bauerových, jestli by se na tvou práci nemohli kouknout – beztak přijedou na návštěvu. Nejdůležitější ze všeho je ale tvoje zdraví. Měli jsme o tebe s babičkou po nehodě velký strach. Víš, jak je babička nervní. Pořád se o tebe bojí. Je fakt štěstí, že ta bouračka skončila jen zlámanou rukou.“

Mlčela.

Další připomínka jejího hloupého počínání, kdy po jednom bujarém večírku nasedla do auta k opilém klukovi.

Byl to sice sympaťák každým coulem, který celý večer okouzloval holky ze třídy, ale pak Nině nabídl, že ji odveze na kolej. Zaslepeně mu na nabídku kývla, aniž by hlouběji přemýšlela, co se může stát.

A stalo se.

Nezvládl zatáčku, auto se několikrát přetočilo na střechu.

Pamatovala si jen útržky, protože se přitom pořádně praštila do hlavy a dva dny ležela v bezvědomí v nemocnici. Navíc měla pohmožděnou krční páteř a zlomenou a vykloubenou ruku, což způsobilo, že prakticky nemohla nic moc dělat. Od té doby se o ní pořád babička s dědou báli.

„Já vím. Pořád mě mrzí, že jsem vás vyděsila. Udělala jsem blbost... Mám zjizvenou ruku a přišla jsem o celé zkouškové období. Ale přemýšlela jsem, že bych si možná teď měla najít práci a dodělat si školu při ní. Abych se tady jen tak nepoflakovala. Hrozně mě to ubíjí.“

Děda se usmál.

„Vážně chceš nastoupit do práce? Nerad bych, aby ses pak vykašlala na školu. Jestli ale máš chuť to zkusit, tak já ti v tom bránit nebudu. Ale nejspíš nebude lehké najít někoho, kdo bude chtít zaměstnávat studentku, často utíkající ze zaměstnání na zkoušky.“

Nina pohodila vlasatou hlavou a husté dlouhé vlasy se zavlnily. „Za zkoušku nic nedám. Není mi pět let a potřebuju si vydělat nějaké peníze. Chci v létě odjet do zahraničí. K moři.“

Doufala, že si letos konečně splní sen, v němž se prochází po písčité pláži, nechává si větrem čechrat vlasy a dívá se na západ slunce mizící ve vlnách.

Děda se zatvářil pochybovačně. Nejraději by Ninu držel doma, tak aby jí měl vždy na dohled a na dosah. Její myšlenky na cestování a dobrodružství ho celou dobu děsily. Živě si dovedl představit, co všechno by se mohlo stát, a to ho rozhodně nenechávalo klidným.

„A s kým bys, prosím tě, jela?“ zeptal se trochu popuzeně.

„Ještě nevím. Možná s Leou.“

Zamračil se. Lea. Dívka, která se s Ninou kamarádila od střední školy. Ninu pokaždé využívala k tomu, aby jí dělala doprovod na různé akce, jež podle jeho vkusu nebyly zrovna moc „košer.“

Lea zpívala v jedné klučičí kapele a jeden čas dokonce ke stejné aktivitě zlákala i Ninu. Naštěstí tenhle úlet neměl dlouhé trvání. Rozhodně nepřicházelo v úvahu, aby Nina po nocích zpívala na bůhví, jakých akcích, kde se scházela neukázněná mládež a především kluci, hledající povyražení v podobě důvěřivých dívek, které byly o samotě snadným terčem sexuálního harašení. Dědeček všemu udělal rychlou přítrž, a tak její pěvecká „kariéra“ skončila rychleji, než začala.

„Nezdá se mi to jako nejlepší nápad. Lea není nejspolehlivější.“

Nina pohodila hlavou a zadívala se z okna ven.

„Možná není úplně nejspolehlivější, ale je s ní aspoň sranda,“ dala si ruce v bok. „Ale abych vůbec mohla mluvit o tom, že někam pojedu, tak si napřed musím najít tu práci.“

Vykouzlila na rtech oslnivý úsměv, kterým dokázala obměkčit velkou většinu lidí. Zafungovalo to i teď.

„Co třeba zajít k Josefovi a pozeptat se na práci u něj?“ navrhl se zájmem.

Pokrčila rameny.

Děda narážel na manžela babiččiny sestřenice, známého majitele růžových školek a zahradnictví.

„Nejsem si jistá, jestli bude ochotný pročítat mou bakalářskou práci, a ještě mě zaměstnávat na částečný úvazek.”

„Proč ne? Vždyť studuješ stejný obor a každý rok hledá přes sezonu brigádníky. Má rozsáhlé plantáže růžových polí a velké zahradnictví. Určitě se nebude našemu návrhu bránit. Získáš u něj praxi a on zase někoho na brigádu. Začíná sezóna, což je naprosto ideální čas, zeptat se ho.“

Děda významně povytáhl obočí.

„S největší pravděpodobností mě postaví k záhonu,“ odfrkla si skepticky. Nina si moc dobře uvědomovala skutečnost, že Josefovo zahradnictví potřebovalo každoročně hlavně někoho, kdo by plel nekonečné záhony.

„No, napřed se nenápadně pozeptám a pak uvidíme. Zaměstnává přece spoustu lidí. Nezapomeň, že máš oproti ostatním velkou výhodu: umíš jazyky, vyznáš se v oboru... Myslím, že jsi ideální zaměstnanec.... Nejen na plení...“

Dědečkovy argumenty zněly logicky, přesto o nich Nina pochybovala. Nevěřila si. Téměř pokaždé podléhala pochybnostem o sobě samé. Nepřipadala si dobrá, natož dokonce výjimečná.

„Fajn. Ale stejně si zkusím najít něco sama. Takhle bych měla dojem, že jsem totálně neschopná.“

Na to děda nic nenamítal.

„Jestli se ti něco podaří najít, pak s tím nemám žádný problém. Mou jedinou podmínkou je, aby tvá nová práce nebránila dokončení tvého vzdělání. Ale jsi dospělá a snad víš, co děláš.“

Mlčky s ním souhlasila. Přála si najít práci sama, ale tušila, že tak snadné to jistě nebude. Kdo by si chtěl přidělávat komplikace se studentkou a pouštět ji téměř každý pátek do školy?

2. kapitola

Daniel seděl ve své pracovně a proskleným oknem, pozoroval Jana sedícího ve vedlejší kanceláři u otevřeného notebooku, na jehož obrazovku se zatím ani nepodíval. Před půl hodinou mu Daniel přeposlal seznam rostlin, s nímž měl dojít do zahradnictví, aby připravil objednávku k výsadbě pro město, které si u nich objednalo osázení betonových květníků jarními cibulovinami.

Jan ale stále něco mačkal v mobilním telefonu a vůbec ničemu kolem sebe nevěnoval pozornost. Daniel odhadoval, že se telefonu věnuje už minimálně půl hodiny v kuse.

S povzdechem zaklonil hlavu a prudce se dlaní odstrčil od stolu. Měl toho kluka plné zuby, což nemohl před strýcem přiznat. Prosadil si ho proti strýcově vůli a teď mu nezbývalo než mlčky snášet jeho špatnou pracovní morálku.

Kdyby Sofie před několika týdny neodešla, mohlo být všechno jinak.

V očích Daniela Bauera byla Sofie jedinou ženou, která v něm vzkřísila zájem o dlouhodobější vztah. Nikdy se nesnažil udržet si jakoukoliv ženu déle než na pár schůzek. Většinou se řídil pravidlem třikrát a dost, což mu dávalo prostor, aby svůj nezájem náležitě okecal a zároveň nevypadal jako největší darebák pod sluncem...

Sofie ho ale zajímala víc... Krásná a inteligentní žena, o deset let starší než on, velmi dravé povahy, která s muži zkrátka uměla zacházet. Měla jen jednu jedinou vadu – byla vdaná. Možná právě proto Daniela přitahovala. Tajné milenecké schůzky v něm kromě touhy vyvolávaly i vlnu adrenalinu.

Oddaně se mu odevzdávala, ale zároveň s ním dokonale manipulovala, jen aby ze vztahu měla co největší prospěch. Nepochyboval, že ho využívá k tomu, aby si v práci zajistila víc peněz a zároveň málo pracovních povinností. Jejím hlavním triumfem byl on sám a Sofii se nepokrytě líbilo, jak ho dokáže ovládat. Připadala si jako bohyně, která mu vládne a může s ním dělat cokoliv se jí zamane. Hlavně proto že Dan byl hezoun a chtěla ho většina žen. Lichotilo jí, že má oči jen pro ni.

Sofiin manžel kdysi prohlásil, že podporuje „volné“ manželství a ona ochotně vzala jeho názor za svůj.

Daniel se Sofii líbil, v jeho přítomnosti se cítila mladě, jako kdyby jí netáhlo na čtyřicet let, ale na dvacet a nepokrytě ji přitahoval i Danielův úspěch. Jeho strýc Josef před lety založil malé zahradnictví se specializací na růžové školky, které se postupně rozrůstalo, až se stalo jedním z největších v republice. Za poslední roky se díky Danovi dokázalo vyšplhat i na přední příčky, co se týče prodejů přes e-shop a jeho obrat výrazně vzrostl.

Daniel vystudoval zahradní architekturu a v zahradnictví působil nejprve jako manažer marketingu, později se stal spolumajitelem s vyhlídkou, že mu strýc brzy převede zbytek majetku a odejde do zasloužené penze. Jenže strýc se zatím k ničemu neměl a chození do práce si užíval. Trval na tom, že by se doma unudil k smrti a s úsměvem dodával, že by příliš mnoho času tráveného doma pouze s manželkou mohlo vést k rozvodu.

Dan otevřel černý zápisník, který dosud ležel na pracovním stole a vyndal z něj fotografii sebe a své milenky. Tehdy se cítil alespoň trochu šťastný. Opřel fotografii o stolní kalendář a kancelářskou sponkou ji přichytil v místě, kde se v kalendáři nacházel obrázek růžového poupěte. Prsty si prohrábl husté černé vousy na tváři. Ode dne, kdy Sofie odešla, se neoholil...

V duchu se vrátil do minulosti.

„Jsi dokonalá,“ vydechl tehdy Daniel zmámeným hlasem do vlasů své milenky a něžně jí políbil na ušní lalůček.

Právě se spolu pomilovali a Sofie opět pocítila ten božský pocit, který jí napověděl, že ho ovládá čím dál víc.

„Myslím, že jsem se do tebe zamiloval.“

Tahle věta mu vyklouzla ze rtů tak snadno, jak by to vůbec nečekal. Nikdy v životě se neodvážil vyznat ženě lásku, protože dosud k nikomu necítil nic tak intenzivního jako k Sofii. Byla první, komu se vyznal.

Zatajila dech.

„Nechci, abys mě miloval,“ vyhrkla rozčileně a rukou ho od sebe prudce odstrčila. Atmosféra naplněná sounáležitostí a něžnostmi se rázem změnila v něco dusivého a těžkého.

„Proč?“ zmateně se od Sofie odtáhl. Její odezva ho v hloubi duše zabolela. Snažil se ženě podívat do očí, ale uhnula pohledem.

„Zkrátka jsi nic neměl říkat. Víš, jak jsem na citové výlevy alergická... “

Zahlédl v Sofiiných očích hněv a nepochopitelnou skrytou zlobu, možná i nenávist. Sklouznula ze stolu na zem a poté, co si natáhla kalhotky a stáhla vykasanou sukni, uhladila svršky svého oblečení. Pak věnovala svému milenci pohrdavý pohled.

„Nesnáším mužský, kteří se začnou chovat jak bábovky. Dělá se mi z toho zle. Doufám, že nečekáš, že ti řeknu něco podobnýho.“

Daniel si natáhl kalhoty, které měl ještě před chvílí u kotníků, a prudce se k Sofii obrátil čelem. Připadal si jako totální blbec. Měl pocit, že v něm právě něco umřelo. Něco, co se v něm právě rodilo a bylo to možná i tím jediným co kdy k nějaké ženě cítil.

„Nechápu, proč ti to tak vadí.“

„Nedodržuješ pravidla,“ odsekla dotčeně.

„To myslíš vážně?“

Přikývla a dala si ruce v bok. „Chci jen trochu povyražení, žádný city. To ty přece dobře víš. Porušils jedno z pravidel, na kterém jsme se dohodli, než jsme si spolu začali...“

Musel se ovládnout, aby nezačal řvát. Všechno v těle se Danielovi vzbouřilo a on cítil, jak se mu chvějí nejen vnitřnosti ale i kolena.

Zkoprněle Sofii pozoroval. Její hezká tvář se změnila k nepoznání. Už v ní nenašel nic z náklonosti, ještě před chvílí tak zřejmé. Zůstalo jen znechucení a téměř hmatatelné opovržení.

Otočila se k němu zády a rázným krokem opustila místnost. Ani se na něj nepodívala.

Nedokázal se v tu chvíli ani pohnout. Jako by ho někdo paralyzoval. Mozek mu pracoval na plné obrátky, ale veškerá rozumná vysvětlení mizela v šedém šumu, který ovládl jeho mysl. Myšlenky se rozpadly na malinkaté kousíčky a roztříštily se ve změti pochybností a obav.

Když se trochu vzpamatoval, byla Sofie dávno pryč...

Otevřel oči. Vrátil se z výletu do minulosti, který na okamžik ovládl jeho mysl.

Teď tu místo Sofie měl kluka, jenž ho přiváděl pouze k vzteku.

Párkrát se zhluboka nadechl a pak se konečně zvedl, aby ho, co se týče pracovního výkonu, zpražil...

3. kapitola

Babiččin svátek se musel oslavit malou rodinnou sešlostí jako vždycky, navzdory tomu, že měla babička ke svému jménu výhrady. Jmenovala se po kmotře – Dorota, a nikdy si na své jméno nezvykla. Moc tomu nepřidávalo ani nespočet pohádek, ve kterých se jméno Dorota pojilo s postavou zlých nevlastních sester nebo matek, a tak v něm babička nikdy nenašla ani náznak zalíbení.

Průběh rodinných setkání a oslav vždy probíhal zajetým způsobem a ani teď to nebylo jinak. Babička si na rodinná setkání potrpěla a vyžívala se v přípravách na pohoštění. Pekla povidlové koláče, nadýchané kremrole a tvarohové buchty, mazala chlebíčky. Vše muselo být dokonalé, a hlavně všeho muselo být dost. Často až přehnaně.

Setkání se konala zásadně o víkendu, aby měli všichni čas. Přijela dědova sestra s rodinou a také babiččina sestřenice Marta s manželem Josefem. Oslava probíhala v kuchyni, jediné velké a hlavní místnosti domku. Dvě malé děti seděly za pecí a znuděně něco mačkaly v telefonech.

Dědova sestra Ludmila vehementně gestikulovala rukama, když vyprávěla historku o drzém výpravčím, který jí ve vlaku vynadal, že sedí na špatném místě. Málem přitom zvrhla džbánek plný pomerančového džusu. Teta Marta si neustále uhlazovala svou nažehlenou halenku a její manžel Josef se jen potutelně usmíval.

Babička se každému snažila vnutit co nejvíc domácích koláčů, které poctivě napekla a pečlivě hlídala, jestli všichni ochutnali.

„A co dělá Nina?“ zeptala se teta Ludmila, když přísným pohledem zkontrolovala vnoučata sedící za pecí, a vhodila si do kávy jednu kostku cukru. „Kde ji vůbec máte?“

„Myslím, že se učí na zápočet. A představ si, chce nastoupit do práce a dodělávat si přitom školu.“

Sotva to babička vyslovila, Nina vstoupila do kuchyně.

V ruce držela sešit plný neuspořádaných výpisků, které se draly z desek ven.

Babiččina odpověď zněla na oko lhostejně, přesto se Nině zdálo, že působí jako žádost o práci, která nenápadně směřuje na strýce Bauera.

Josef se napřímil a podal Martě lžičku. „Může nastoupit k nám do zahradnictví. Hledám zase na léto brigádníky.“

Marta pochybovačně vytáhla obočí. „Jenže Nina určitě nehledá brigádu, jakou máš na mysli. Studuje vysokou školu a pochybuji, že se bude chtít hrbit u záhonů růží od rána až do večera... Ona bude krajinářský architekt, a ne zahradnice...“

„Ale zahradnictví také studovala – na střední,“ vložila se do řeči babička.

Josef se narovnal a v očích mu nadšeně blýsklo.

„Tím líp. Potřebujeme někoho na výpomoc k Danovi do kanceláře. Někoho, kdo zvládne vyřizovat objednávky a dokáže s Danem řešit realizaci architektonických návrhů. Letos máme zakázek víc, než dovedeme zpracovat.“

Marta přikývla a usrkla kávu.

„Dan už ale asistenta má,“ opáčila Marta suše a odložila hrnek na stůl.

Josef se ušklíbl.

„No a? Minule nedokázal přinést ani faktury za poslední měsíc. Po dvou měsících v práci se mě ptal, kde je má hledat. To je úplnej vrchol neschopnosti! Ačkoliv jsem neměl Sofii rád, tak toho hejska, co je tam místo ní teď, nemůžu vystát už vůbec.“

Josef se rozčílil a na čele se mu objevila hluboká vráska.

„Pokud se budeš Danovi míchat do jeho záležitostí, určitě se naštve, a ještě víc se zatvrdí,“ Marta se snažila Josefa umírnit, ale podle jeho výrazu tváře se zdálo, že marně.

„Ale je v mojí firmě. Ještě pořád vlastním dost velký podíl a nechci zaměstnávat flákače, který sedí celý den na internetu nebo nechodí do práce vůbec,“ podotkl nevrle. „Zítra ráno může Nina přijít. Postarám se o ni.“

Marta už raději nic neříkala. Rozhodně neměla v úmyslu na návštěvě rozebírat soukromé a pracovní věci. Mlčky se na svého manžela dívala a myslela si své.

„Jenže já ještě dodělávám školu. Nemůžu být v práci pořád. A nemám zatím žádné zkušenosti,“ hlesla trochu stydlivě Nina. Celá situace se najednou zdála trapná.

Josef se na dívku zamyšleně zadíval. Její čokoládové oči se vpíjely do šálku s bílou kávou, který držela v rukou. Měřil si ji zkoumavým pohledem, než se rozhodl svou nabídku potvrdit.

„Dostaneš báječnou příležitost všechno se naučit... Daniel je vynikající architekt a může tě lecčemu naučit. A se školou si nedělej starosti, zařídím ti částečný úvazek,“ utrousil po chvilce s potutelným úsměvem.

„Vážně?“ Nina se potřebovala ujistit, že slyší dobře.

„Vážně. Ale napřed začneš s brigádou venku na záhoně. Marta má přece jen pravdu – nemůžu tě dát k Danovi hned, bylo by to jako hodit tě do jámy lvové. Zatím se postaráš o pnoucí a keřové růže, stejně mi tam marodí Miriam,“ mrkl na ni. „Bude to jen na chvilku, než se Miriam vrátí. A neboj – taky si ohlídám, abys neměla problém s tvojí zraněnou rukou. Chodíš stále na rehabilitace?“

Přikývla.

„Ještě mě čeká pár sezení,“ přiznala. „Zrovna zítra ráno.“

Josef lehce pokrčil rameny. „Tak se zítra po rehabilitaci zastav u mě v práci. Budu na tebe čekat v kanceláři. Děda ví, kde sídlíme.“

Děda vrhl na vnučku povzbudivý úsměv. „Já tě do města ráno odvezu.“

Nina cítila, jak se jí trochu sevřelo hrdlo. Rozhodně nečekala, že všechno bude mít tak rychlý spád. Už nemohla nic namítat. Přikývla.

„Dobře. Zajdu se podívat. Pak se uvidí.“

4. kapitola

Nina pročítala pohledy každou volnou chvilku. Bylo jich pár a všechny podepsala dívka jménem Sandra. Dokázala si z nich poskládat několik informací o mámě. Tu a tam padla zmínka, která odkazovala na předešlou korespondenci. V posledních dvou dopisech se objevila narážka na kluka jménem Roman. Nina uvažovala, zda se do něj máma zamilovala. Pár indicií ukazovalo na fakt, že s největší pravděpodobností ano.

Nina si na rozdíl od mamky o lásce mohla nechat pouze zdát. Nikdy nikoho nemilovala, nemyslela na žádného tak, že by její srdce dělalo zběsilé kotrmelce, ani si za zavřenými očními víčky nepředstavovala tvář vysněného kluka, třeba spolužáka. Za svých dvacet tři let života prožila jen jeden vztah, pokud se tomu tak dalo říkat. Nikdy tohle číslo veřejně nepřiznala, protože se podle ostatních kamarádek a spolužaček zdálo trapně nízké.

Zasněně hleděla do zrcadla na svůj odraz a kritickým okem se prohlížela. Měla sice plné rty a velké tmavě hnědé oči v barvě hořké čokolády, které působily až uhrančivě díky dlouhým hustým řasám, ale dojem jí kazily dlouhé vlnité vlasy skořicové barvy. Nikdy se je nepodařilo zkrotit podle jejích představ, a tak se zdálo, že je neustále rozcuchaná. Sama sobě zkrátka připadala obyčejná. Už asi posté došla ke stejnému závěru – nikomu se nelíbí, ani sama sobě. Nikdo nikdy neřekl, že je hezká.

Už v dětství se jí děti posmívaly kvůli tomu, jak vypadá. Vlasy nosívala ostříhané na kratičké mikádo, protože si babička nevěděla rady s neposednými vlnami, které se podél jejích tváří kroutily jako hadi. Často slýchávala, že má účes střižený podle hrnce. V pubertě se terčem posměšků zase stala problematická pleť a malá prsa. V té době se začínaly ve třídě utvářet party holek a kluků, dělící se na oblíbence a outsidery. Nina patřila k outsiderům. Žádná holka se s ní nechtěla kamarádit, s kluky zase cloumala puberta, a navíc z nich měla strach.

Především kvůli Martinovi – spolužákovi, po němž všechny holky ve třídě beznadějně toužily a zbožňovaly ho téměř jako poloboha. Až na ní... Docházel k nim do třídy na sloučené hodiny francouzštiny – zavedené v rámci nového výukového programu, ten však brzy skončil. Připadal jí jako nehorázný floutek s hezkou tváří – drzý a samolibý spratek, neschopný chovat se alespoň chvíli slušně.

Později se dozvěděla, že má vlivného otce, který za svého synáčka ochotně žehlí veškeré průšvihy, a právě také díky protekci směl docházet jako jediný čtvrťák k nim do třídy, aby se připravil na přijímací zkoušky na vysokou školu z francouzského jazyka...

A pak tu ještě byla hodina výpočetní techniky a chemie – povinně volitelné předměty spojené se čtvrtými ročníky. Kdyby tehdy při výběru předmětů tušila, co věděla dnes, rozhodla by se raději pro nenáviděnou ekonomii a matiku než tohle...

Stále si pamatovala onen první den, kdy vešel do třídy...

Těžké ocelové mraky visely nad městem a jemně poprchávalo... Podzimní den se vším všudy. Dívala se z pootevřeného okna na ulici, a kromě křiku svých spolužáků vnímala i zvuk kapiček deště, dopadajících na kovový parapet a do listí pomalu opadávajících lip.

Když Martin vstoupil do třídy, otočila se jen proto, aby se přesvědčila, co je důvodem náhlého ticha, které ve třídě zničehonic nastalo.

Stál ve dveřích s třídní učitelkou, ta ho krátce představila a všem vysvětlila, že na následující hodiny jazyka bude chodit k nim do třídy, sama pak kvapně zmizela v kabinetě, aby si na další následující hodinu francouzštiny ještě nachystala pomůcky.

Nina mlčky shlížela na své spolužačky, které Martinovi uhranutě zíraly do tváře, jako by před ně právě sestoupil samotný Adónis a musela se ušklíbnout, když se na nového spolužáka po chvíli zírání sesypaly v naději, že ho některá z nich zaujme. Celou tu komedii pozorovala z dálky, než se opět otočila zpět k oknu, aby se mohla znovu dívat na město schovávající se do oparu podzimního deště... Tehdy si nevědomky podepsala ortel... Tento den se všechno změnilo a ona už nikdy neměla pokoj. Možná pouze zdánlivě...

Vadilo jí, jak na ni kluci zírají, občas si přitom něco mezi sebou špitali a pak se tomu hlasitě smáli. A vždycky u všeho byl on.

Vyhýbala se jim, jak jen se dalo. Jenže ne vždycky se povedlo včas bez povšimnutí zmizet... Snažila se vzpomínky na ty doby zahnat...

„Až se budeš příště stříhat, stačí říct – donesu ti hrnec.“

Martinův silný hlas přehlušil štěbetající třídu, která se o velké přestávce bavila pozorováním lidí z otevřených oken.

Všechny oči se najednou stočily k Nině a na rtech přítomných se objevil jízlivý úsměv doprovázený hurónským smíchem.

Cítila, jak se jí na tváři rozlévá červeň a rychle sklopila oči.

„Nejsi ty ve znamení raka?“ podotkl a pobaveně na dívku mrkl, jako by snad byli přátelé. Jeho narážka nezůstala bez reakce. Další vlna smíchu otřásla třídou.

„Dej mi pokoj!“

Úsměv na rtech mu povadl.

„Cos říkala?“

„Slyšels.“

Všichni spolužáci zmlkli. Jako když někdo vezme ovladač na televizi a vypne zvuk. Ticho najednou naplňovalo celou místnost. Martinovy oči se do ní vpíjely a jeho hezká tvář, kterou oslňoval všechny dívky bez rozdílu, náhle působila děsivě.

„Jsi drzá, princezno. Ubohá nicka, která je každýmu ukradená. Vypadáš jako bys vypadla z románu Jane Austenové – ty hadry, co máš na sobě jsou fakt k smíchu. Zajímalo by mě, co máš pod nima – bombarďáky? Dávej si příště pozor na to, jak se mnou mluvíš...“

Někdo ze třídy si odkašlal.

Martin se otočil k davu a přejel očima řádku holek v minisukních, které na něm visely zbožňujícím pohledem.

„Představení skončilo,“ vyštěkl podrážděně.

Dívky se rázem otočily zpátky k oknu a třídou se znovu rozneslo štěbetání.

Nina se posadila do lavice a vytáhla učebnici francouzštiny. Snažila se nemyslet na prostý fakt, že Martin stojí téměř vedle ní a jeho modré oči se vpíjejí do jejího zátylku.

„Udivuje mě, že víš, kdo je Jane Austenová...“ utrousila po chvíli napjatého ticha, které mezi nimi celou dobu viselo. Nalistovala stránku s časováním sloves.

„Nevíš toho o mě ještě moc... My dva jsme spolu neskončili, krasotinko. Dávej si na mě bacha, jestli nechceš, abych tě za tvoji drzost příště potrestal...“

Martin stál nad dívkou a zkoumavě si Ninu prohlížel. Tentokrát nemluvil nahlas, protože chtěl, aby to, co říká, zůstalo jen mezi nimi.

„Příště si tě vychutnám, princezno...“ dodal výhružně, než odešel konečně pryč.

Nina si hlasitě povzdechla. Nechtěla vzpomínat... Ne na tohle...

Naštěstí pak přišel menší zázrak v podobě Ley, která k nim do třídy přestoupila z jiné školy. Lea byla skromná a opravdu chytrá holka, měla neskutečnou paměť, a protože díky své oplácané postavě patřila ke skupině neoblíbených stejně jako Nina, začaly se spolu kamarádit.

Nina se snažila její dokonalé paměti vyrovnat neustálým učením a vrhla se na dráhu třídní šprtky. Společně chodily na různé semináře a ostatní si o nich začali říkat, že jsou divné.

Když si teď Nina vzpomněla na základní a střední školu, otřásla se odporem.

Naštěstí všechno odvál čas, zůstalo jen pár nehezkých vzpomínek. Vysoká škola jí otevřela nové obzory, poznala nové lidi, kteří si z ní neutahovali a konečně se cítila jako normální člověk.

S povzdechem se odvrátila od zrcadla.

Její mysl vystřídala nová myšlenka. Zítra nastupuje do práce. Nebudou na ní ostatní zaměstnanci koukat divně, jako na protekční holku? A když jo, jak celou věc ustojí?

Chtěla zaplašit myšlenky na další den, ale nešlo to. Vše se zítra změní, dokonce se ani nevrátí sem domů, ale půjde do podnájmu, který sehnala v jedné z řadovek na kraji města.

Když si před pár dny prohlížela malinký pokojík, který se nyní měl stát jejím útočištěm, přepadla jí zvláštní melancholie. Nedokázala usnout. Jen se nervózně převalovala ve své posteli a hlavou jí vířilo tolik myšlenek... Snad to nebude tak hrozné. Třeba se jí bude v práci i v podnájmu líbit. Vždyť začátek nemusí nutně znamenat něco hrozného.

S myšlenkou na přicházející nový den, konečně po půlnoci usnula.

5. kapitola

Daniel Bauer seděl u stolu ve své kanceláři a trpěl. Stejně jako každý den. Nebylo to jinak už dlouhou dobu. Hlava mu třeštila po propité noci a div, že se nerozskočila vejpůl. Rozčileně sáhl do šuplíku pro prášek na bolest.

„Nemáš tolik pít.“

Známý hlas prořízl ticho.

Zasunul šuplík a ohlédl se. Ve dveřích kanceláře stál Josef a kritickým pohledem si prohlížel místnost zavalenou neuspořádanými dokumenty.

„Nepil jsem zas tak moc.“

„Tak proč si bereš prášky?“

Josefova otázka zůstala chvíli bez odpovědi.

„Je mi skoro třicet. Snad vím, kdy si můžu vzít léky na bolest.“

„Fajn. Nepřišel jsem s tebou rozebírat prášky a další eskapády... Chci se jen ujistit, že je tady všechno v pořádku...“

„Samozřejmě, že je vše v pořádku. Proč by taky nemělo být?“

Daniel začínal být podrážděný. Tušil, jakým směrem rozhovor směřuje, protože už ho zažil nesčetněkrát: déjŕ vu, které se poslední dva měsíce opakovalo stále dokola.

„Znáš můj názor na Jana... stačí se tu rozhlédnout a můžu jednoduše konstatovat, že svou práci nezvládá.“

Dan se předklonil a lokty se opřel o stůl. Cítil, jak ho přes ramena nepříjemně svírá sako. Připadal si jako v kleštích, nejen kvůli obleku, který se po poslední návštěvě čistírny nejspíš srazil.

„Zase budeš opakovat, abych ho vyhodil a přijal někoho jiného?“

Josef si odkašlal a netrpělivě přešlápl z místa na místo.

„Je šílené, jak to tu vedeš. Nedá se nic najít. Minulý týden jsem objevil nové objednávky vyhozené v koši.“

„Stalo se to omylem. Jan třídil dokumenty trochu víc.“

„A právě o tom mluvím. Je neschopný! A jestli ho nevyhodíš, budu si to samé myslet i o tobě. Všude se valí samé papíry! Podívej se na svůj stůl! Nemůžeš chtít po svých podřízených, aby měli na pracovišti pořádek, když tu máš sám takový bordel. A ohol se, vypadáš jak vandrák.“

Strýčkův hlas začínal být nepříjemný. Ne, že by si z něj Dan něco dělal, ale příšerně mu třeštila hlava, proto jakýkoliv pokus o odpor vzdal.

Josef se rozčiloval poslední dobou dost často. Vadilo mu, jak jeho synovec vede firmu, o kterou se staral celý život.

Všechno se podělalo, když nastoupila Sofie. Ještě před rokem by Josefa ani nenapadlo, co se všechno může stát, když si Dan vybere jako asistentku jí. Navenek působila neškodně, ale zdání klamalo. I když byla vdaná, moc se tak nechovala. S Danem bez okolků flirtovala, až si ho dokonale omotala kolem prstu. Zbláznil se do ní tak, že když mu dala kopačky a odešla z firmy, nedokázal se z rozchodu srovnat. Začal pít a na její místo nechtěl za žádnou cenu nikoho vzít, snad jedině nějakého kluka. Proto přijal Jana.

„Nemůžu ho vyhodit. Nemám náhradu,“ odvětil rezignovaně a narovnal záda. Výtku týkající se zevnějšku nechal bez odezvy.

„Ale já jo.“

Dan se zamračil a do úst si vložil mentolový bonbón, nalezený v kapse. Potřeboval se uklidnit. „Má to být můj asistent. Proto bych si ho měl vybrat především já.“

„Za jiných okolností asi ano. Ale vzhledem k přešlapům, které poslední dobou děláš, si přeju abys jednou v životě dal na mě.“

Mladý muž si hlasitě povzdechl a vrhl na svého strýce pohled plný nevole.

„Znám skvělou holku, může sem přijít hned...“ chtěl ještě něco dalšího říct, ale Dan ho ihned přerušil rázným „Ne“.

„Dneska k nám nastoupila. Zastupuje Miriam, než se vrátí z nemocenské. Můžeš se na ni zajít podívat, dnes pracuje u záhonů anglických růží,“ nenechal se Josef rozhodit.

„V žádném případě. Radši budu dělat všechno sám.“

„Jak myslíš... Až ta chvíle nastane, přijď mi říct. Rád se přijdu podívat.“

Josef diskuzi vzdal. Opustil Danovu kancelář a nechal ho, ať se dál topí ve své sebelítosti.

6. kapitola

První pracovní den utekl Nině docela rychle. Seznámila se s fajn lidmi, kteří se starali o rozsáhlé záhony zahradnictví. Zahradnictví bylo zařazeno do školního programu místního odborného učiliště a během dopoledne Nina zahlédla i několik žáků, kteří trochu znuděně pleli záhony s bylinkami.

Pobíhalo tu několik zahradníků a zahradnic, jejichž ruce se s něhou staraly o různé druhy rostlin. Jedni pečovali o sazeničky jahod a dalšího drobného ovoce, další zase o květiny a v neposlední řadě se tu pohyboval i Josef Bauer, který se osobně staral o ovocné stromky. Nině se zdálo, že ho práce velmi těší. Zaujatě si prohlížel rašící pupeny a listy na mladých stromcích a spokojeně pokyvoval hlavou.

„Paní Francová, tyhle mandloně a broskvoně můžete klidně poslat do světa,“ volal na starší paní, jejíž účes připomínal beránčí hlavu. Nina nikdy neviděla někoho, kdo by měl tak silnou trvalou.

„Ano, ano. Hned jdu na to.“

Paní Francová byla vedoucí pracovnice v oddělení ovocných stromků, a jak Nina během dne vyposlechla, každého oslovovala drahoušku. Ochotně přiběhla a hned se dala do práce. Pomalu napočítala sazenice, ještě jednou všechny prohlédla a pak stromky začala nakládat na vozík, který mezitím přivezl kluk z učiliště.

„Tak jaký je první den v práci?“

Nina přikývla.

Josef se pousmál.