Karolína Škachová

DCERA SMRTI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Karolína Škachová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: petunky.cz

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 172. a 132. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-93-7 (epub)

ISBN 978-80-88672-94-4 (mobi)

Všem, kteří se bojí jít sami do lesa.

Prolog

Jediné, co mě obklopovalo, byl temný les odhazující do mokré trávy nespočet děsivých stínů, s nimiž moje poněkud velká představivost tvořila spoustu nereálných věcí. V duchu jsem se modlila a doufala, že v onom lese jsem se ocitala dočista sama.

Slyšela jsem za svými zády křupání větviček a jehličí, ale snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že šlo jen o veverky, srnky a jiné méně nebezpečné tvory. Ovšem něco ve mně vědělo, že to tak nebylo. Že až se otočím, bude tam ten, jehož přítomnost mi tvořila husí kůži po celém těle. Nemohla jsem se ani hnout. Můj strach nepolevoval a nedovolil mi ani sebemenší pohyb nohy, ani jeden pořádný nádech, který by mi naplnil plíce.

Cítila jsem něčí přítomnost, ale neodvážila jsem se udělat ani sebemenší pohyb. Mohla to být má záchrana, avšak stejně tak i má smrt; doslova.

Na studenou trávu porosenou malými kapkami vody se začaly ladně snášet malinké bílé vločky. Zpočátku se na zemi rozpouštěly, ale později sníh začal houstnout. Najednou mi malá vločka přistála na obličeji a pomalu se rozpustila, čímž se mi smáčela odhalená kůže. Za pomoci svých dvorních dam, které napodobily její čin, jsem již brzy měla tváře rudé. Kapky na nich se podobaly rose zející na trávě v brzkých ránech. Vločky odrážely skutečnost blížících se Vánoc a podporoval to i sílící chlad, zarývající se mi pod kůži.

Na svých zádech jsem ucítila cizí dech a na zátylku mi naskočila husí kůže. Měla jsem pocit, jako by mi srdce mělo každou chvílí vyskočit z hrudi. Jako by se ono samo snažilo uniknout mému neznámému, který mi byl zrovna v té chvíli blíže než kdokoliv jiný.

Tady můj příběh však nezačal – zde jsem si již myslela, že by mohl skončit.

Můj příběh začal ještě mnoho dní předtím, když mě probudily hlasy tlumené zavřenými dveřmi od mého pokoje. Věděla jsem však, že jeden hlas patřil mé mámě a ten druhý... Ten jsem nepoznávala.

Nyní je čas, abych vám svůj příběh ukázala, neboť tomu stále nemohu uvěřit. Opravdu se to dělo? Copak je tohle vůbec možné? To mi řekněte vy...

KAPITOLA PRVNÍ: příchod neznámého

Probudila jsem se uprostřed tajuplné noci. Seděla jsem na posteli a snažila se zorientovat a rozpoznat všechny věci ve svém pokoji. Můj dřevěný stůl, jenž byl hned vedle postele a také okno, skrze které do domu proudil svit dorůstajícího měsíce.

Několikrát jsem zamrkala, abych si zvykla na tmu v pokoji a konečně rozpoznala i další temné obrysy v místnosti.

Zaposlouchala jsem se do šumu stromů, které se ve venkovním větru ohýbaly, avšak v uších se mi odrážely i neznámé hlasy. Zpočátku mi to nepřišlo divné. Mamka totiž často sledovala v obývacím pokoji televizi i dlouho do noci, jenže nyní jsem slyšela i těžce kladené kroky, které rozhodně nemohly být matčiny, ani nevycházely z televize.

Zvedla jsem se ze své hřejivé postele a bosé nohy položila na studenou podlahu. U postele jsem jimi našla pantofle a postavila se. Opatrně jsem našlapovala, aby jediné prkno nevydalo ani hlásku. Vzala jsem za kliku a tiše pootevřela dveře.

„Už je čas,“ zamumlal jakýsi mužský hlas, mně zcela neznámý, a opět se po domě rozlehly ony hlasité kroky.

„Ne, není,“ odmítala tiše máma, jejíž hlas jsem poznala hned, „zaslouží si normální život!“ Její hlas vypovídal o její rozhořčenosti a já se konečně odvážila jít ještě o pár kroků blíže. Uviděla jsem muže v černém hábitu. Obličej mu kryl stín kapuce, kterou měl hozenou přes hlavu. Hábit mu sahal až na zem – nad tím jsem se na chvíli musela zamyslet. Vypadal trochu jako smrtijed z Harryho Pottera. Nad svou myšlenkou jsem se však jen nenápadně pousmála, přesto jsem však od muže neodtrhla svůj zvídavý pohled.

„Ne, zaslouží si poznat svého otce...“

„Jsi otec asi tak moc, jako tvůj bratr bere životy,“ skočila mu do řeči žena se zrzavými vlasy, které jsem s ní měla téměř totožné.

Nerozuměla jsem tomu přirovnání a byla jsem zmatená i ze smyslu předešlé věty. Copak ten muž mohl být mým otcem? Ptala jsem se sama sebe v duchu.

„Věděla jsi, jak to je!“ bránil se muž, „věděla jsi, co přijde!“ vykřikl a chytl ji za rameno.

Adrenalin, šířící se mou krví, zapříčinil, že se všechny mé chloupky za krkem postavily.

„Kamate,“ hlesla máma vážně, „nikdy tě nenechám mi ji vzít,“ zašeptala ledově. Neměla z něho strach. Pevně mu hleděla do očí.

V tu ránu prkna pod mýma nohama náhle nepříjemně zavrzala, jak jsem se pokoušela nahlédnout více do místnosti.

„Thalie?“ ozvala se máma, a tak jsem k ní zvedla svůj nejistý pohled. Dělám dobře? Zamyslela jsem se, avšak odpověď jsem stejně nemohla zjistit jinak než zariskováním.

„To je ona?“ vydechl muž vedle mé matky a stáhl si tmavou kapuci, která mu do této doby téměř halila jeho tajuplnou tvář. Ani nyní jsem v jeho tváři nerozpoznala nic, co by mi mělo být povědomé, avšak on mě nejspíše moc dobře znal.

„Má drahocenná dcera,“ vydechl. „Thalia,“ usmál se, až jsem měla tu čest vidět jeho špičaté zuby. Skoro bych přísahala, že měl špičaté úplně všechny zuby.

Mluvil se zvláštním přízvukem a poněkud neobvykle skloňoval mé jméno, ale to bylo to poslední, nad čím jsem se zrovna pozastavovala. Jeho vzhled mě děsil.

Muž ke mně natáhl svou hubenou ruku. „Nedotýkej se jí!“ vykřikla matka, a tak muž svou dlaň na okamžik stáhl zpět ke svému tělu.

Podivil se a zamrkal. „Ale,“ zasmál se pobaveně a otočil se na mámu. Oproti ní působil poněkud mladším dojmem. Máma na svůj věk sice vypadala velmi dobře, ale on... Jako by byl minimálně o deset let mladší. Jak mohl být mým otcem? Prolétlo mi hlavou. Nechápala jsem, co se zde dělo a snad jsem to ani chápat nechtěla.

„Kdysi jsi mě téměř prosila, abych tu zůstal, abych se nevracel tam, kde je mé místo,“ mluvil klidným tónem, který však s jeho oděvem, přízvukem a stylem mluvy působil až děsivě. Dokonce mi přejel mráz po zádech, když jsem viděla, jak svými dlouhými nehty přejel matce po tváři. To snad nemohly být ani nehty... Měl je dlouhé, špičaté a černé – jako drápy obrovské šelmy.

„Nech si to,“ prskla máma a odstrčila jeho bledou hubenou ruku, připomínající kostru obalenou kůží. Žádné maso, žádné svaly. Lícní kosti mu zvýrazňovaly obličej a pod očima měl velké tmavé kruhy. Rozhodně nežil jako normální lidé – tím jsem si mohla být více než jistá. Přesto nějakým způsobem vypadal mladší, jen velmi zanedbaný, čemuž napomáhal i dlouhý černý hábit, namísto obyčejného oděvu.

A vůbec, opravdu zrovna tento člověk měl být mým otcem? Zřejmě bych byla radši, kdybych jej nikdy nepoznala. Na druhou stranu, kdysi to mohl být milý a úspěšný muž. Co ho asi tak zničilo, že skočil takhle? Pokládala jsem si otázky, ale na žádnou neznala odpověď.

Muž pozvedl tmavé tenké obočí. „Není to tak? Prosila jsi mě, abych nebral životy! Abych onu práci přenechal jiným!“ zvýšil hlas a já začala pochybovat o mých předchozích myšlenkách. Tento muž rozhodně nepatřil mezi velice úspěšné a vlivné jedince. Ne ve smyslu, v nějž jsem doufala já.

„Kamate, přestaň,“ slyšela jsem opět prosit svou matku. V jejím hlase jsem slyšela vztek a v očích se jí leskly prosby. „Je to jen dítě. Nikdy ti nic neudělala. Odejdi odsud,“ řekla tiše a pohlédla mu do těch prázdných očí, zatímco si mě přitáhla blíže k tělu – zřejmě v domněnce, že by mě tak mohla více a lépe ochránit.

„Prosila jsi mne, abych se vrátil na Zemi. Abych byl více jako můj bratr,“ větu téměř zašeptal a poslední slovo znechuceně vyplivl, jako by se mu příčilo. O to více mě celý rozhovor zajímal. Proč svého bratra tak nenáviděl? Proč mě opustil? Hemžilo se mi v hlavě tolik pomotaných myšlenek.

Ještě předešlého dne jsem věřila, že svého otce nemohu poznat. Nikdy mě to nelákalo a věděla jsem, že s mamkou si vystačíme samy, nehledě na to, kolik strastí se mezi námi ocitlo. Teď to však bylo úplně pryč. Celý můj život mohl být přeci jiný. Měla jsem otce a také strýce. Možná mnohem víc.

Celá situace mi přišla jako vystřižená z akčního filmu a já začínala pochybovat o tom, zda jsem se již opravdu vzbudila, či nikoliv. Srdce mi divoce tlouklo, neboť jsem vůbec netušila, o co vlastně šlo. Na ukazováček pravé ruky jsem si namotávala pramínek svých, ještě stále neučesaných, vlasů a nejistě pozorovala oba dospělé doufajíc, že se brzy dozvím více.

„Copak, Thalie?“ hlesl muž nakřáplým hlasem a svým ledovým pohledem mě téměř probodával. Přísahala bych, že jsem cítila jeho mrazivý pohled uvnitř své duše. „Prozraď, dítě, máš snad strach?“ zeptal se a opět na mně nechal viset svůj děsivý pohled. „Máš strach ze svého vlastního otce?“ ušklíbl se, přičemž na mě opětovně vykoukly nažloutlé špičáky.

„Měla bych?“ otázala jsem se možná až příliš drzým tónem a odtáhla se od mámy, abych se mohla ledabyle opřít o futra dveří v obývacím pokoji. Pravdou bylo, že jsem strachem uvnitř sebe samé šílela. Chtěla jsem znát odpovědi na své nevyřčené otázky a také jsem chtěla působit odvážně.

„To bys opravdu měla, holčičko,“ zasmál se a jeho smích se linul celým domem. Pohlédl zpět na mou matku.

Ulevilo se mi, že nechal mé oči dívat se i jinam než do těch jeho, které mi snad i četly tok mých myšlenek.

„Neřekla jsi jí to? Neřekla jsi jí, kdo je její otec?“ Znova se hrdelně zasmál, až mi naskočila husí kůže.

Máma mi pohlédla do očí a natáhla ke mně svou dlaň. Pohladila mě po zádech a vzhlédla zpátky k muži. „Ne, Kamate,“ hlesla jednoznačně a mně se opět rozbušilo srdce. Jsou slova vycházející z úst přítomného muže pravdivá? Blesklo mi hlavou a hned mi začala přicházet nejasná odpověď: „Drahá dcero,“ hlesl a hrubě matku chytil za loket, přičemž ji přistrčil blíže ke mně, snad aby mohla sledovat vše, co se zrovna mělo stát. „Já, Kamatayon, se nyní před očima tvé matky a očima tvýma, doznávám k dlouhodobému vztahu s touto úžasnou ženou. Ženou mých snů,“ pousmál se. Říkal hezká slova, ale v kombinaci s jeho hlasem to znělo jako výhrůžky. „Ženou, o níž jsem se dozvěděl v době, kdy jsem byl opětovně seslán mezi vás, smrtelníky, abych...“

„Stačí už!“ křikla matka a horlivě se rozpřáhla, jako by tím mého údajného otce mohla zastavit.

Cítila jsem se zmatená, myšlenky se mi motaly ve velikou kouli otázek. Mluvil jako stařec z dávných dob, ale vypadal tak mladě, avšak zaostale. Kým je a kým byl dříve? Ptala jsem se sama sebe.

„Nikdo nemusí vědět vše,“ řekla matka ostře a svůj pohled zabodla do onoho muže, „udělala jsem velkou chybu, která zapříčinila obří změny v mém životě. Možná, že ovlivnila i tvůj život, ale ty jsi si především nic neměl začínat s obyčejnou ženou!“ rozkřikla se a poprvé za celou dobu tmavovlasého muže opravdu umlčela. „Je obyčejnou dívkou – tak jako já. Nikdy mi ji nevezmeš,“ pokračovala a přistoupila k muži v černém oděvu odvážně blíže, „rozumíš?“ optala se a pohlédla mu do očí tak, jako on předtím hleděl do očí mně.

„Ne, Eleonoro,“ zahřměl a její pohled jí bez lítostni oplácel, „vzala jsi mi bratra a mou dceru, tu ti mezi smrtelníky nikdy nenechám!“ křikl a nelítostně mě chytil za dlouhý rukáv mého pyžama se štěňátky, které tuto situaci dělalo ještě více absurdní.

„Uteč, Thalie!“ křikla máma a prudce odstrčila muže dál od nás obou, načež mi však muž připadal až důstojně připravený. Téměř to s ním nehnulo.

Několikrát jsem zamrkala, jelikož se zdálo, že jsem se nacházela stále ještě ve snu. Do této doby měl totiž obě ruce prázdné, najednou se mu však v jedné dlani vyjímala veliká kosa, jež jednoduše nemohla být jen výplodem mé bujné fantazie.

„No tak, Thalie, běž! Běž a čekej na ně u kaple!“

Na ně? Slyšela jsem dobře? Jenže na koho? Na vyptávání jsem neměla čas. Nebo jsem spíše neměla odvahu se vůbec zeptat. Srdce mi bušilo, avšak poslechla jsem matku a na její rozkaz se rozběhla pryč, zatímco ona lomcovala s kosou onoho muže. Je to snad nájemný vrah?

V krvi jsem měla adrenalinu, jako snad nikdy v životě. Jak bych také mohla, žila jsem poklidný, úplně obyčejný a ničím nezajímavý život. A to víte! Zrůda v černé kápi, jež pracuje pravděpodobně jako nájemný vrah a nazývá mě svou dcerou, se před mými dveřmi zrovna často neobjevuje.

Nohy se mi pletly, jak jsem byla ještě stále rozespalá a vyděšená. Přála jsem si někoho potkat, ale nejen, že jsem přes slané slzy v očích viděla minimum, ulice se mi k tomu všemu zdály úplně pusté. Snad nikdy jsem v našem městě nezažila takové ticho jako právě nyní. Měla jsem pocit, že kdyby utichly mé rychle kladené kroky, slyšela bych i spadnutí špendlíku.

Tolik jsem se na sebe zlobila, že jsem po probuzení vycházela z pokoje. Možná, kdybych se pokusila znova usnout, nikdy by to všechno nezašlo tak daleko.

Pro mé štěstí již před několika hodinami přestalo po dlouhé době pršet, avšak pro mé neštěstí, jsem měla na nohou jen obyčejné pantofle, a tudíž mi navlhly v kalužích a v mokré trávě. Bez sebemenšího problému by se daly ždímat. Jen kdybych za svými zády stále necítila ten divný pocit a nemožnost se ohlédnout zpět. Měla jsem strach, že jakmile bych se otočila, viděla bych jeho – muže s dlouhou kosou, v oděvu jako smrtijed, drápy jako ostříž a piraňskými zuby, které mu zdobily rudé dásně.

Mé nohy se začaly zpomalovat. Ovšem, nikdy jsem nepatřila mezi zkušené běžce, a proto jsem dokázala rychlost vynaložit jen ve velmi vážné situaci. Ani tehdy mi však nestačila na dost dlouho. Jednoduše jsem nikdy nebyla zrovna sportovně založený člověk.

Kotníky se mi kvůli mé nešikovnosti zamotaly a já sebou plácla rovnou na vlhký chodník. Poprvé za několik táhnoucích se minut jsem se odvážila otočit za sebe a utichnout. Žádné zběsilé kroky, žádné výkřiky, a už vůbec žádný mě pronásledující chlapík. Konečně jsem si mohla zhluboka oddychnout.

Teprve, když jsem se znova vyškrábala na bolavé nohy, všimla jsem si, že jsem zrovna stála před policejní stanicí, která se nacházela nemálo metrů od našeho, ne příliš moderního, domku.

Kaple se nalézala tentýž směrem, ovšem až na kopci, kam nedopadalo světlo pouličních lamp. Myslela jsem si, že je mnohem rozumnější informovat policii než běžet na místo, kam mě poslala matka ve spěchu i strachu zároveň. Nevěděla přeci, co říkala. Chtěla mě jen dostat do bezpečí. To však bylo zde, na policejní stanici, kde jsem okamžitě mohla sehnat lidi, kteří mé mamce pomohou.

KAPITOLA DRUHÁ: otázky bez odpovědí

Stále jsem postávala před policejní stanicí a nervózně přenášela váhu z jedné nohy na druhou. Moje ruka se pomalu natahovala ke zvonkům, vyhledávající správné tlačítko.

„Thalie?“ ozvalo se za mými zády tak náhle, že jsem se s leknutím prudce otočila. V očích se mi snad i zaleskl strach, jak moc jsem byla vyděšená, a rukama jsem si nervózně chytila konce mých rukávů, jako by mě snad toto gesto mohlo zachránit. „Thalie Wilsonová?“ ujistil se kluk s tmavými vlasy, přibližně v mém věku. Na sobě měl šedé tričko a černé tepláky, načež jsem si vzpomněla, co na sobě mám já a ucítila jsem, jak mi tváře samým studem začaly hřát. Okamžitě jsem věděla, že nabíraly rudý odstín.

„Ano, proč?“ odvětila jsem tiše, aniž bych se zamyslela nad tím, že nemuselo jít o přítele a vyzrazením svého jména jsem si mohla hrozně ublížit. Mohla to být má vstupenka na smrt. Uklidňovala jsem se však tím, že jsem stále stála před budovou, kde se nacházela spousta policistů.

Kluk se rozhodl udělat několik váhavých kroků blíže ke mně, avšak když poznal, že jsem si nebyla jistá svou důvěrou k němu, zastavil se. „Měla jsi se s námi sejít u kaple. Měli jsme strach, a tak jsem se rozhodl jít do města,“ objasnil svou přítomnost a zahleděl se na mé oblečení.

„Pře...předpokládám, že znáš mou mamku,“ špitla jsem a lehce se při mluvení nervózně zasekla, neboť jsem nevěděla, jak samotnou větu zformulovat.

„Jo, předpokládám, že ty taky,“ ušklíbl se, ale já nad jeho vcelku hloupým vtipem nechápavě nakrčila obočí. Zřejmě pochopil, že mi jeho odpověď nepřišla ani trochu vtipná, a tak se nervózně poškrábal na zátylku a odkašlal si.

„Víš, co se jí stalo?“ Neotálela jsem a okamžitě se zeptala na dotaz, který mě trápil snad ze všeho nejvíc. Očividně tento den měla vymyšlený, jestliže nějaká partička lidí byla na můj útěk připravená. O to více mě naštvalo, že mi o tom celém neřekla už dříve. Mohla jsem tak předejít neskutečnému strachu, který ve mně právě vládl.

Kluk však ledabyle pokrčil rameny a zastrčil si ruce do kapes od kalhot, přičemž si mě stále pozorně prohlížel. „Nevím,“ objasnil a zastavil se svým pohledem na mých nohách. „Hezký papuče,“ mrkl.

Nejistě jsem se k němu o krok přiblížila, aby nás nikdo neslyšel. Na jeho poznámky ohledně mých bot jsem nereagovala. „A proč jste tam na mě měli čekat?“ zeptala jsem se a udělal jsem ke klukovi další drobný krok, avšak stále jsem mezi námi udržovala dostatečně velký prostor. Doufala jsem, že šlo o mého zachránce. Nešlo-li o nějakého poskoka onoho vražedného muže, který měl být mým otcem a kdysi žil s mou mámou.

„To nevíme, Eleonora nám poslala zprávu,“ řekl ledabyle a já jen nejistě přikývla. Jestliže měla čas poslat zprávu, snad i čas se zachránit.

„Jsi mladý, odkud mou mámu znáš?“

Na rtech kluka se objevil pobavený úsměv. „Jak můžeš vůbec vědět, že jsem mladý?“ pozvedl tázavě tmavé obočí a pohlédl mi do zelených očí.

„Vypadáš mladě.“ Srdce mi v hrudním koši bušilo hlasitěji a hlasitěji.

Kluk ke mně udělal krok. „Ne vše, co nějak vypadá, musí být i pravda,“ poznamenal s pohledem upřeným do mých očí.

Trhavě jsem se nadechla. Ten kluk se mi zdál plný otázek a já jeho větám tak docela nerozuměla.

„Takže, jak jsi starý? Kdo vůbec jsi?“ povzdechla jsem si a cítila, jak se mi oči začaly plnit slzami.

Na jeho rtech se objevil úšklebek. „V tomhle případě, co vidíš, pravdou i je,“ zamumlal a udělal krok zase ode mě. „Je mi osmnáct. A jsem tvoje záchrana. Tak pojď, Thalie, se mnou.“ Mé jméno říkal důrazně a tajemně, jako by se v něm skrývalo mnohem více než pouhé oslovení.

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. „To je dost hloupé. Mou mámu někdo přepadl. Může být v nebezpečí. Měla bych jít na policii,“ ukázala jsem za sebe.

Tmavovlasý kluk mě pozoroval se zvídavým pohledem. „Nepomohou ti,“ řekl však přesvědčeně.

„Musí mi pomoct,“ opáčila jsem a rozešla se ke zvonkům.

„Thalie, nedělej to.“

Zastavila jsem se v pohybu. Bylo to, jako by mě silně uchopil a nehodlal pouštět, ale stále se nacházel několik metrů za mnou. „Chci jí jen pomoct,“ zašeptala jsem a cítila stahující se hrdlo.

„Dovedu tě za tvým dědečkem a strýčkem,“ řekl však zcela klidným hlasem.

Zamračila jsem se. „Ty nemám.“

„Ale jo,“ namítl tvrdohlavě. „No tak,“ vydechl. „Tvoje máma nás za tebou poslala. A tebe za námi. Přeci ví, co je správné, nemyslíš?“

Opravdu jsem váhala. Působil přesvědčivě. Všechna jeho slova měla najednou hrozně velkou váhu. Mluvil tak klidně a jemně a vyvolával ve mně pocit bezpečí.

„Thalie, tvoje máma tě poslala napřed, ale přijde za námi ke kapli. Prosím tě, věř mi. Ty si na mě nevzpomínáš?“

Tohle už znělo úplně absurdně. Jeho hlas zněl však stále ledově klidně. Celá tato situace ve mně vzbuzovala pocit citového vydírání a já o chlapci doopravdy začínala pochybovat. Přesto se pocity, nacházející se ve mně, mísily. Uvnitř mě se nevyskytovaly jen pochyby. Nacházela se tam i důvěra.

„Viděli jsme se poprvé – a naposledy – když mi bylo pět a tobě tři. Vlastně je jasné, že si na mě nevzpomínáš, ale... Tohle je na dlouhé povídání, Thalie. Prostě pojď se mnou k té kapli.“ Tentokrát už zněl neústupně.

Zdálo se, že nebylo tak těžké mě přesvědčit. Věděl kolik mi je i jak se jmenuji. Věděl přesně, co mi máma řekla. To přeci muselo něco znamenat. Nebo jsem jen patřila mezi ty přehnaně důvěřivé a naivní lidi, které čekala záhuba. Možná jsem příliš doufala, že mě někdo zachrání. Přitom kdyby mě onehdy nezastavil, nejspíš by moje ruka spočinula na zvoncích a do naše domu by vtrhla policie. Těžko říct, jak by tehdy všechno dopadlo. Možná by se vše vyřešilo rychleji. A možná také ne, ale to už dost předbíhám...

Šla jsem tiše za ním, zatímco moje bačkory vydávaly nepříjemné čvachtání, neboť nasákly vodou.

„Jak jste se s mámou poznali?“ předhodila jsem otázku, abych nemusela poslouchat zvuk pod mýma nohama.

„Neřekla ti to?“ udivil se a nakrčil obočí. Otočil se přes rameno, pohlédl na mě a znova si mě prohlédl, jako by zkoumal, zda jsem nebyla nějaká jiná Thalie Wilsonová. Zda jsem to opravdu já – ta, kterou měl zachránit. Najednou jsem si přišla jako Alenka v Říši divů. Ona si také myslela, že není ta správná Alenka.

„Ne, měla by?“ udivila jsem se i já a pohlédla mu nejistě do očí.

Kluk svůj pohled odvrátil. „Nejspíš měla důvod, neříct ti to,“ pokrčil následně rameny a pokračoval v cestě ke kapli.

„Nechceš mi říct, o co tu jde?“ nadzvedla jsem tázavě obočí, ale odpovědi se mi již nedostalo. S každým dalším krokem jsem nabírala na odvaze a žádala o odpovědi na své otázky. Chtěla jsem pomoct mámě.

Naši cestu ke kapli na kraji lesa, která by za jakýchkoliv jiných okolností probíhala v naprostém tichu, doprovázelo čvachtání mých promočených pantoflí, tiché oddechování a možná i mé bušící srdce.

Už z dálky, i přes značnou tmu a zvětšující se mlhu, jsem zahlédla obrys další postavy. Nedokázala jsem však odhadnout, o koho mohlo jít.

„Kdo to tam stojí?“ zašeptala jsem tázavě a nejistě svůj krok zpomalila.

„Jasone!“ vykřikl chlapecký hlas, a to už se mi naskytl pohled na vysokého bruneta který mávl svou levicí na znamení, že si nás již všiml a máme zamířit k němu.

„To je Ez,“ pronesl kluk přede mnou klidným hlasem. „Prosím, Thalie, pospěš si,“ pobídl mě nedočkavě.

Konečně jsem znala jeho jméno a alespoň to mě donutilo věřit mu o něco málo více.

„Neodpovídá,“ sykl tiše ten druhý kluk a prohlédl si mě. Chvíli jsem přemýšlela, proč na mě tak hleděl, pak jsem si opět uvědomila, co jsem měla na sobě a odvrátila od vysokého chlapce svůj zrak.

„Thalie Wilsonová,“ usmál se brunet v džínové bundě, když mu došlo, kdo jsem, ale hleděl na mě téměř s údivem.

„Už to tak bude,“ pokrčila jsem s přikývnutím rameny. Stále jsem nevěděla, o co přesně šlo. Kdo neodpovídal? Byla jsem zmatená. „Může mi, prosím, někdo říct, o co tady jde?“ rozhodila jsem tázavě rukama, ale zřejmě jsem ve svém pyžamu nebudila moc veliký respekt.

„Měli bychom jít za ní,“ vyhrkl najednou vysoký muž a netrpělivě popošel dál od kaple, aby mohl pohlédnout na celé město. Nervózně si mnul dlaně a hrudník se mu začínal zvedat o něco rychleji. „Sakra... Měl jsem tam jít,“ zavrtěl hlavou. Když jsem na něj tak hleděla, napadlo mě, že mi připadal o pár let starší. Možná mu mohlo již táhnout na třicet.

„Nikam nepůjdeš,“ zavrtěl nad ním okamžitě hlavou onen Jason, který mě ke kapli a druhému stroze oděnému chlapci zavedl.

„Nebudu tu čekat, až Elu zabije!“ vykřikl a prudce od sebe Jasona odstrčil. Poznala jsem na něm, že byl starší než černovlasý Jason. Ke všemu musel měřit o několik centimetrů více a budil ve mně proto mnohem větší strach, který mi svíral hrdlo.

„Sakra Ezi, nikam nejdeš!“ zopakoval, tentokrát s větším důrazem Jason. Šlo o mou mámu? Hrdlo se mi sevřelo strachem.

Na to už mu starší kluk neodpověděl. Prostě se rozběhl pryč, bez zájmu, jestli běžel či neběžel druhý kluk za ním. Jestli na něj někdo křičel či nekřičel. Prostě běžel. A pokud měl v plánu ochránit mou mámu, nic jsem ani nenamítala.

„Ezi!“ ozvalo se ještě od Jasona, ale zmohl se jen na posazení a nervózní vložení obličeje do dlaní. „To je takovej,“ odmlčel se a namísto, aby vyslovil urážku, praštil rukou do kaple. Nechápavě jsem na černovlasého chlapce pohlédla.

„Mohla bych vědět, co se děje?“ zeptala jsem se znova, ale tišeji, jelikož jsem nechtěla rozpoutat další hádku.

„Byl bych radši, kdybys to řekla ty mně,“ zamumlal Jason a postavil se. Nevěřícně zavrtěl hlavou, až se mu delší černé vlasy rozevlály kolem obličeje. „Jenže ty to nevíš,“ vydechl, načež jsem na něj nechápavě pohlédla. „Nevíš nic. Nic ti neřekla,“ pokračoval téměř zoufale. Já mezitím nic nechápala. Nechápala jsem, co bylo mezi těmi kluky a mou mámou ani to, o čem mi měla máma říct.

„Tím pádem mi to musíš říct ty,“ pokrčila jsem rameny a nejistě se pousmála. „Co je s mou mámou?“

„Ne, to určitě ne,“ zavrhl tuto část okamžitě Jason, „Ez přivede Eleonoru a vše ti vysvětlí, ano?“ zastavil mě v pokládání dalších otázek, ale nervózně shlížel do města, zda se jeho blízký již nevracel.

„Jsem Jason, Thalie,“ vydechl, „ale to už asi víš,“ povzdechl si, načež jsem se pousmála, neboť jsem mohla být alespoň trochu ráda, že se konečně představil. Z jeho výrazu vyprchala nejistota i strach, jako mizí pára nad hrncem. Podíval se mi do očí. „A ten cvok, co utekl, je Ezard – jak už jsem řekl.“ Neodtrhl ode mě zrak ani na moment. „Bratr tvé mámy,“ dodal, avšak tím mě zarazil – máma se totiž nikdy o bratrovi nezmínila, avšak po tom, co vše se odehrálo jsem se nemohla divit už ničemu. Takže tohle měl být můj strýček, za kterým mě chtěl Jason přivést? Očividně byl skutečný, ale mohla jsem věřit, že nešlo o někoho jiného? Jak bych poznala bratra své matky, když jsem jej nikdy neviděla? Tvář mu sice rámovaly hnědé vlasy, ale vlnité jako máminy, a když jsem se nad tím zamyslela, v jeho obličeji jsem viděla i podobné rysy.

„Ez něco našel,“ vyhrkl Jason a znova se mi podíval do očí.