Kornélie

Copyright © Beata Balogová, 2022

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-664-2

ISBN mobi: 978-80-7689-665-9

PROLOG

V každé rodině vyrůstá nějaký příběh. Bez příběhu se rodina rozpráší ve větru jako popel z cigaret mé mámy, které ji pomalu zabíjely. Lidé na oslavách a pohřbech vyprávějí příběhy, i ty vtipné, vždy podle nálady publika, ovšem do velkého příběhu, jenž by vyprávěl o osudu několika generací, se nepouštějí, aby náhodou nezapomněli na nějaký detail nebo někoho neurazili, protože u stolu může sedět i někdo, komu se připisuje úpadek rodiny. Násilník, alkoholik, sobec nebo rádodajka. Každý nemusí souhlasit s výběrem hlavního hrdiny nebo se ztotožnit s rolí, již mu vypravěč přisuzuje. Lidé nosí příběh na špičce jazyka jakoby připravení v pravý čas něco dodat. Když se rodina sejde, lidé raději mluví o svých nemocech nebo o dětech a příběh, který vyžaduje zkušeného vypravěče, raději stlačí dolů, až k mandlím. Polknou ho a nosí ho v žaludku jako neukojitelný hlad. Nechtějí způsobit nějaký špatný, nezamýšlený konec.

Doufají, že tu práci místo nich udělá někdo jiný, ten posbírá útržky, vzpomínky, naděje a obavy. Posbírá rodinné mýty, drobné lži, které si předávali s lehce svraštělým obočím, a pravdy, které je pak spasily. Doufají, že kromě domů, starých fotografií a porcelánu po sobě zanechají něco, co se dostane až k pravnoučatům. Čekají, že se tohoto nevděčného úkolu někdo ujme a bude odmalička sbírat materiál, jako když mravenci sbírají drobečky. Bez příběhu by se prvního listopadu zbytečně scházeli u hrobů, protože mrtví by už neměli důvod se vracet a kromě jejich jmen by si nikdo nic nepamatoval.

Všichni, dokonce i vzdálení příbuzní, věděli, že to jednoho dne udělám. Bylo to jako nepsaná, ale současně neporušitelná dohoda: byla jsem osvobozená od práce na zahradě, od uklízení, od téměř všech manuálních prací, zato jsem měla poslání, na něž si nedělal nárok nikdo jiný. Odmala jsem to považovala za privilegium. Za něco, co mě odlišovalo od ostatních dětí.

Akt psaní byl v naší rodině obklopený velkou úctou. Nejprve jsem psala bílou křídou na betonové schody slůvka alma, család, méhecske, kutya. Přišly básně, nepovedená dílka dospívající básnířky. Pak dopisy psané sobě samé s ambicí zanechat nesmazatelné stopy. Ach, ovšem má-li být člověk schopen ten rodinný příběh napsat, musí napůl zestárnout a zůstat napůl dítětem. Učinila jsem mnoho pokusů, jenže slova se roztekla do nesourodých příběhů, které sice milující pobavily, ale příběh naší rodiny udržet nedokázala. Po letech se o to pokouším znovu, vždyť pro ten úkol si mě vybrala moje babička.

Můj příběh vás zneklidní a poté ukolébá. Jako když jste byli malí a máma vám potřela spálenou kůži zkyslým mlékem. Nevím přesně, co se z toho, co vám budu vyprávět, opravdu stalo a co byly jenom živé sny, které na děti číhaly na zaprášených půdách a v dešťových okapech.

Kapitola první
Kornélie

Rodiny mají svá malá prokletí nebo požehnání. Někdy je to maličkost, možná nějaké gesto, které se později přetavilo ve velkou tragédii. Možná je to tragédie, která se naopak přetavila do gesta, kterému se pak lidé vyhýbají. Každá rodina si snaží najít nějaké tajemství, něco, co by mohla předat dál jako recept na nakládané okurky. Něco, co by mohly babičky pošeptat na smrtelné posteli svým vnoučatům.

V naší rodině si ženy předávaly jedno jméno: Kornélia. Měly ho nosit ty nejsilnější. Své příjmení svým dcerám předat nemohly, a tak na prvorozenou holčičku zavěsily jméno Kornélia. Je to jméno, do něhož musí člověk dorůst, aby si ho oblíbil, aby ho přijal. Je to jako příkaz: Kornélia.

Dítě se ho děsí. Nejen toho, jak zní, ale i toho, že ho bude muset nosit po celý život. Moji mámu to také děsilo, a proto chtěla, aby jí říkali Nely, Nellike, což zjemňovalo Kornélii, bylo to jméno, které člověk mohl používat, dokud je nepoznal blíž, dokud si je neoblíbil.

Moje sestra si říkala Lia. Tohle oslovení nemělo žádné hrany ani zvuk, nedusilo v krku, když ho někdo chtěl vyslovit nahlas, nezraňovalo uši jako Kornélia, když toto jméno nakonec někdo vyslovil hodně nahlas.

Muži v naší rodině umírali velmi brzy. Mladí a plní vášně padali z výšek, pukala jim srdce a ženy zůstávaly samy. Lásky bývaly těžké – na celý život, dělaly lidi šťastnými, zoufalými, prohlubovaly je a neexistoval na ně lék. Učili jsme se tajemství bylinek, slova, která už nikdo nepoužíval, uměli jsme číst vzkazy z oblohy, pozorovali jsme ptáky a věděli, jak chytat příběhy, které se na konci léta stěhují ze severu na jih. V létě číhaly na stromech v Mamačině zahradě, a když si někdo utrhl třešni, hrušku nebo meruňku, zachytávaly se o prameny vlasů nebo na ušních boltcích.

Jako malá jsem často objímala jabloň. Bylo mi jí líto. Jednu z pokroucených větví měla podepřenou křivou berličkou, kterou jí tam postavil strýc János, aby se pod tíhou jablek nezlomila. Ta byla malá a bylo jich hodně, pokrývalo je tolik černých skvrnek, až to vypadalo, že se nakazila neštovicemi. János jednoho léta řekl, že větev bude třeba na jaře uříznout. Představovala jsem si, jak vystříkne krev, jak jabloň vydá děsivý výkřik a vyplaší vrabce schovávající se na sousedním ořešáku. Její jablka mi nechutnala, ale snědla jsem je, abych jí ulehčila. Každé ráno jsem vyběhla na zahradu a trhala z ní i ta nezralá. Jednou nebo dvakrát jsem do nich kousla a poté je hodila slepicím, které zvědavě prostrkovaly hlavy škvírami v dřevěném plotu.

Mamaka, moje babička, Kornélia druhá, mi říkala, abych to nedělala, ta jabloň je prý musí odnosit jako žena, dokud nepřijde její čas, a jablka pak spadnou na zem. Říkávala, že jsme jako jabloně. My ženy nosíme svá jablka, dokud z nás neopadají, nosíme je, i když jsou trpká a nikdo už je nechce. Mamaka by jabloně nikdy nedovolila pokácet. Byly to ženy. Silné ženy, byť už nerodily šťavnatá jablka. Jejich porodní křeče se měnily v nakyslé ovoce, z něhož jsme vařili povidla.

Tvrdila také, že jí stačí krajíc chleba a že když se s ním ráno projde zahradou, bude sytá. Chutnaly jí švestky s obyčejným chlebem. Byl to její ranní švestkový koláč. Často jsem ji vídala chodit s nožem a krajícem do zahrady mezi své sestry – jabloně. Věřila, že úplně všechno, co budu potřebovat vědět o životě, se můžu naučit v její zahradě.

Neuměla slovensky, to jsem v té době vlastně neuměla ani já. Nepamatuji se, kdy jsem se naučila slova jako pampeliška nebo perník, ale vzpomínám si, že po odchodu z té sladké gemerské zahrady mě ovládl můj smutek.

Často jsem chodila bosá po mazlavé maďarské půdě, která se po dešti pod mými kroky roztírala, jako když člověk strčí prst do hustých švestkových povidel. Vzpomínám si na ten mlaskavý zvuk a vidím před sebou své šlépěje. Švestková povidla, to je fenomén. Vařili je na dvoře ve velkém kotli. Švestky se otrhaly a z jejich tělíček se pak vyškrabávaly pecky připomínající malá zkamenělá srdíčka. Švestky se pak v kotlích míchaly celé hodiny. Všechno vonělo modrofialově jako slupky rozetřených švestek.

Život na zahradě se řídil časem, který našeptávaly stromy a keříky. Byl to čas jahod, rajčat a rybízu. Dlouho jsem si myslela, že rybíz je vlastně trpasličí hroznové víno, které se rozhodlo už dál nerůst, stejně jako ta jablka zůstávají malá a kyselá. Často jsme si hráli na krvácení. Ty malé červené hrozny jsme drtili mezi prsty a potírali si jimi tváře, kolena, břicha. Krváceli jsme s radostí, krváceli jsme hravě, krváceli jsme voňavě. Voněli jsme jako léto a bezstarostnost se nad námi vznášela jako ranní mlha nad lesem. Domnívala jsem se, že i Mamaka kráčí každý den stejně lehce jako my, s pocitem, že všechno teprve přijde a že život bude vždycky tak neskutečně velkorysý jako její zahrada, že krev se bude vždycky tak snadno smývat jako šťáva z rybízu z brady a že bolest přejde stejně rychle jako podzimní nachlazení.

Byla jsem jako malá tlustá víla v Mamačině zahradě, v zahradě, kde jablka poskytovala útočiště červíkům, kde hrušky byly tvrdé a kyselé, jahody malinké a kde jsme krváceli z radosti z dětství.

S přibývajícím věkem se můj čas strávený na zahradě zkracoval, až jsem ji nakonec opustila úplně. Zanechala jsem tam Mamaku, která mi slíbila, že nezemře, dokud jí nepředstavím svou lásku, a já jí zase slíbila, že budu v poslední chvíli u ní a doprovodím ji na druhý břeh. Dojdu s ní co nejdál, až na hranici, abych jí mohla zamávat, až vklouzne do neexistence. Ani jedna z nás svůj slib nedodržela.

Od té doby se snažím něco z té sladké melancholie, jež ji obklopovala, zachránit, zachytit to odlišné plynutí času, který ve srovnání s tím, jak žiju dnes, vlastně neplyne, ale spíš připomíná pohyb houpacího křesla. Nehýbe se vpřed, protože o kolik se posune dopředu, o tolik se zase vrátí dozadu. Dopředu, dozadu, jako by se v každé vteřině prolínala minulost s budoucností, aby bylo možné plně vychutnat přítomnost.

Mamaka byla zachránkyní ztracených a rozbitých věcí. Čarodějka. Od ní jsem se naučila, že se dá všechno slepit, že všechno se dá nějak znovu použít a že se věci zkrátka nevyhazují. Nikdy by nevyhodila sáčky od cukru, zachraňovala je a pak do nich balila jídlo. Chleba s máslem občas voněl po cukru. Byla vesnickou vědkyní bádající nad nekonečnými možnostmi využití předmětů. Rozpoznala věcičky, které se touží stát šperkem, věděla, že kamínky touží být ozdobou a že novinový papír má větší ambice, než aby byl jen jednou přečtený. Máma, Kornélia třetí, to věděla taky, stejně tak moje sestra Kornélia čtvrtá. Učí to i svou dceru, Kornélii pátou.

Kapitola druhá
Kornélia první

Mamaka věděla, že léto roku 1976 bude nenasytné a že nám někoho vezme. Přijížděli jsme na dlouhé prázdniny. Vystoupila jsem ze starého autobusu, ale na zastávce mě nikdo nečekal. Kdykoli jsem přijela do Jabloné Panice, vesnice mě objala jako lidé, kteří mají svou lásku vyřešenou. Vysoká a silná žena s bledou tváří a pomněnkovýma očima. Její téměř průsvitné vlasy zářily jako měsíc v úplňku za pozdní srpnové noci. Přešla jsem silnici k domu. Vrata se těžko otvírala, musela jsem se do nich opřít celým tělem. Mamaka mě pozorovala ze dvora, jak s nimi zápasím, a řekla mi, že léto bude těžké. Zeptala se mě, jestli to zvládneme. Bylo mi teprve šest a otevřít těžká železná vrata jsem bez pomoci nedokázala. Neměla jsem ponětí, co vlastně znamená zvládat těžké věci, ale přikývla jsem.

„Ano, Mamako, zvládneme to.“

Říkala, že i když si člověk často myslí, že se musí připravit na těžké věci, musí se připravit na radost. Ta se snáší mnohem hůř než smutek, v tom jsme začátečníci. Smutek člověk bezděky zpracuje, máme to tak nějak vrozené. S pláčem se rodíme. Co si počít s radostí, s náhlým návalem velké lásky, to jsme se ještě pořádně nenaučili.

„Musíte se naučit prožívat radost beze strachu, že pomine.“

Mamaka říkávala, že se na ni dívám jako někdo, kdo toho hodně prožil, ale zároveň si uvědomovala, že jsem ještě dítě. Měla strach, že mě mé oči předurčují ke smutku. Vyprávěla mi své příběhy, ačkoli věděla, že jim ještě nerozumím. Zasadila do mě semínka poznání i nepoznání. Nemohla vědět, jestli vzejdou, protože semínka se v lidech nezavlažují.

Prošla jsem domem. V letní kuchyňce seděla Mamačina matka Kornélia první. Říkali jsme jí Öregmama. Měla ještě jedno jméno – Mária. Chtěla ze sebe shodit břemeno jména Kornélia. Znala dvě Kornélie, svou mámu a svou babičku. Obě nesly různá břemena a ona doufala, že nebude muset. Pochopitelně si myslela, že by se to mohlo změnit, kdyby si zvolila jiné jméno.

Jednoho dne mi to oznámila, jako by to bylo tíživé tajemství, které by ženy v rodině měly vědět. Když jsem si u ní tiše hrála, zašeptala mi do ucha:

„Almo, já jsem Kornélia.“

„Öregmamo, a proč já nejsem?“

„Narodila ses o tři měsíce dřív a tvoje máma se bála, že tak těžké jméno neuneseš. Jako by tě drželi za nohy andělé, kteří viděli příliš mnoho špatného a nechtěli tě do tohoto života pustit, ale ty jsi tu chtěla být a tu andělskou hádku jsi vyhrála. Mamaka věřila, že přežiješ. Říkala, že se jí zdálo, jak černá kočka přinesla v tlamě ptáka a položila ho před ni na stůl. Neublížila mu. Říkala, že tě dali do jakési skleněné krabice a že místo tebe dýchaly přístroje. Nemohli ti to udělat, nemohli tě pojmenovat Kornélia. Nebýt silný je dobré, protože to lidi, kteří tě milují, učí, aby byli silní místo tebe.“

Chtěla jsem být Kornélia. Cítila jsem se být vyvržená z rodu. V dětství jsem toho tolik vyslechla o prokletích, mystických břemenech a znameních, která lidé s sebou vláčejí celý život. Tehdy jsem věřila, že člověk tyto věci nosí ve svém jménu. Dnes už vím, že je máme v sobě a někdy se dostanou ven skrze naše slzy. Slzy smutku nebo radosti.

Ve škole jsem naše rodinné příběhy o magických věcech vyprávět nemohla. Učitelka tvrdila, že se všechny naše činy a jevy dají vysvětlit. Pověry a zázraky jsou pro nevzdělance. Říkala tomu vědecký materialismus. Nevěděla jsem, co to přesně znamená, ale představovala jsem si dlouhý bílý tunel. Když jím projdu se zavřenýma očima, najednou všechno pochopím. Dnes vím, že ten tunel nefunguje.

Kornélia první měla skleněné oko a na to druhé skoro neviděla. O zrak přišla už jako malá. Byla křehoučká. Občas jsem si představovala, že se promění v písek a my ji dáme do přesýpacích hodin, aby nám odměřovala čas. Mluvila zvláštní maďarštinou, kterou už ve vesnici skoro nikdo nemluvil. Slova vyslovovala s neochvějným přesvědčením, že zná jejich pravý význam. Často je zopakovala několikrát.

„Almo, kvítečku heřmánkový, přines mi vodu! Vodu.“

Slovo voda z jejích úst znělo, jako by toužila po řekách a oceánech, jako by se dožadovala všech letních dešťů. Mamaka o ní říkávala, že jí moudrost, kterou má v sobě, ubírá sílu. Jako by se její mozek živil kostmi a svaly. Mamaka ji později nosila v náručí. Pokládala ji na postel s takovou lehkostí jako čerstvě vyžehlené prádlo.

Měla jsem pocit, že bych ji mohla kdykoli zvednout, vyběhnout s ní na zahradu a posadit ji na větev, aby se o ni postarali ptáci. Představovala jsem si, že načas někam odletěla, že pod jejími šaty nebylo žádné tělo a že její křehká tvář byla jen odrazem v jakémsi obrovském neviditelném zrcadle.

Mari-Mama pamatovala časy vesnických léčitelů a bylin. Časy, kdy všude voněla majoránka a záhonům pod oknem vládl rozmarýn. Byla to doba heřmánku, tymiánu, kontryhele, medvědího česneku a petržele. Byla to doba tiché radosti, ovšem nikdy pronikavé. Byl to čas úsměvů, ale nikdy smíchu.

Vzpomínám si na maďarské svatby, které sice bývaly hlučné, ale nikdy tam nebyla přítomná pronikavá radost. Vzpomínám si na trpkost. Nevím, jestli byla jen v naší rodině nebo zda všechny svatby byly melancholické. Lidé na nich hodně plakali. Vybavuji si tváře ozdobené korálky pláče. Zarudlé oči. Usmyslela jsem si, že moje svatba bude jiná. Že bude jinde. Nebo vůbec nebude. Vlastně ani nebyla.

Mari-Mama mi poslední léto před svou smrtí vyprávěla zvláštní příběhy, jako by mi je chtěla odkázat, nic hmotného totiž nevlastnila. Byly úplně jiné než pohádky, které mi vyprávěla před tím létem. Byly to příběhy o lidech, které nikdy nepotkala, ale kteří měli něco společného s naší rodinou.

Vypravovala mi o krásné pihovaté Amálii, která měla vlasy až ke kotníkům, a když jí bylo pětadvacet, tak ten svůj rezavý vodopád prodala kadeřníkovi a s krátkými vlasy se odstěhovala do Argentiny, kde si otevřela kloboučnictví. Její klobouky se podobaly ovoci, velkým zralým hruškám, napůl rozlomeným ořechům a dýním. Dařilo se jí. Posílala zahnědlé pohlednice, které do vesnice putovaly někdy i rok. Později vyráběla klobouky pro bohaté argentinské ženy. Tyto klobouky připomínaly exotické ptáky, tvory z minulosti. Její sláva trvala jen krátce, protože její pomocnice v jednom z klobouků zapomněla jehlu, o niž se pak poranila její nejlepší zákaznice. Ta v prvním návalu hněvu napsala dopisy svým přítelkyním, aby Amálii bojkotovaly. Amálie klobouky vyrábět nepřestala, jen šly hůř na odbyt. Pár jich velkou lodí poslala domů, ale ženy ze vsi nevěděly, co s nimi dělat, a tak je prvního máje pověsily na rozkvetlou třešeň. Pak se pod větví procházely a čekaly, jestli jim některý klobouk nespadne na hlavu. Co se poté mělo stát se ženou, jíž Amáliin klobouk přistál na hlavě, nikdo neví.

Vyprávěla mi také o Bertalanovi Bolondosovi, který údajně odjel do Sovětského svazu. Nikdo nevěděl proč a na jak dlouho. Neposílal o sobě žádné zprávy, jen dárky pro vesničany. Každý rok dostal dárek z daleké země někdo jiný. Matrjošky, malé plastové rakety, bustu Lenina, vyšívané dečky, malý dřevěný Kreml, tužku, která měla nad hrotem srp a kladivo. Psal i pohlednice, ty ale nepřinášely odpovědi, spíš vzbuzovaly další otázky. Připomínaly náhodně vytržené stránky ze sešitu tajného agenta: soused je číslo tři; chleba je levnější než loni.

Zvláštní bylo, že dárečky a pohlednice přicházely i po Bertalanově smrti, jako by se ta činnost dědila právě tak jako jméno Kornélia. Neví se, kdo ty pohlednice četl, ale všichni znali jejich příběh a na různých oslavách se z nich citovaly věty. Pokud se ve vesnici objevila nějaká sovětská atrapa, lidé bez přemýšlení říkali: Ach, to je od Bertalana.

Toho léta se malá světnička přeplnila duchy. Díky Mari-Maminým příběhům všechno ožilo. Přikázala postavičkám, aby k ní přišly z dalekých končin světa, všichni, kteří kdysi vesničku opustili. Přivolala je zpět, aby se vyrovnali se svými kořeny, když už jim jednou příběhy daly křídla. Dodnes si pamatuji jejich jména. Tehdy mi zněla jako mýty o řeckých bozích a hrdinech.

Bertalan Bolondos (Bláznivý Bartoloměj) byl Odysseus. Cestoval po sovětských vesničkách a sbíral předměty, které nikdo neuměl používat. Jeho pouť prý začala se skupinkou z vesnice, ale ti muži se později oženili se silnými ruskými ženami. Jako by ožily dřevěné matrjošky s červenými tvářemi v šatech s obrovskými růžovými pivoňkami. Ačkoli Mari-Mama jejich fotografie nikdy neviděla, popisovala tyhle ruské ženy, jako by je den co den potkávala před zelenými vraty domu.

Za druhé světové války viděla ruské vojáky a neměla na ně ty nejlepší vzpomínky. Když sovětská armáda procházela vesnicí, vysokou Mamaku popadl za rameno malý podsaditý voják: Nelly, давaй в Москву. Vytrhla se mu se slovy: O tom si můžeš nechat jen zdát!

Matrjošky zaplavily Československo a byly v každé škole. Velké matrjošky rodily menší a ty menší rodily nejmenší až po ty, které se nedaly otevřít. Vždycky jsme si mysleli, že se svévolně množí a kdykoli je otevřeme, bude jich víc a víc. Svou matrjošku jsem zamkla na klíček do malé krabičky. Můj pokojík byl příliš malý, bála jsem se, aby mi ho matrjošky celý nezaplavily a nevytlačily z něj barvičky a panenky.

Na Bertalana si už nikdo ve vesnici nepamatoval, nikdo nevěděl, jaké měl oči, barvu hlasu, jestli rád popíjel s chlapy v hospodě nebo jestli měl nějaké zvláštní znamení. Přesto se stal reálným člověkem. Každá nepodepsaná pohlednice ve vesnici byla připisována jemu. Někteří si po letech pamatovali, kde bydlel, kolik toho v hospodě vypil. Lidé vytahovali vzpomínky jako staré šaty z truhly, kterou jim prarodiče zanechali na půdě: děravé, skoro průsvitné. I tuhle si posílali stále dokola a každý si na ni nalepil nějakou záplatu, a tak se zrodil příběh o tom, jak Bertalan zplodil děti, které se pak vrátily na Slovensko. Ty děti měly na loktu zvláštní znaménko. Mnoho lidí se najednou rozvzpomnělo, i když ne na Bertalana, ale na to znaménko na loktu jeho dětí, a přísahalo by, že je už někde vidělo.

„Mari-Mamo, pověz mi ještě něco o Bertalanovi.“

„Řekni si něco sama!“

„Cokoli?“

„Cokoli.“

„Slyšela jsem, že zapomněl maďarštinu, ale nikdy se pořádně nenaučil rusky. Že uvázl někde mezi dvěma jazyky. Mluvil takovou podivnou maďarsko-slovensko-ruštinou. Proto psal divné pohlednice, které pak nikdo nedokázal rozluštit. Vzpomínáš si na pohlednici, na které bylo dětským písmem chléb pénz nem sok stajit?“

„Ano, tu pohlednici jsem viděla. Byl na ní hranatý dělník s pšeničnými klasy.“

Někdy podle něj měřili běh času. Rodina se scházela proto, aby zjistila, kdo dostal další dárek. Mari-Mama od něj nikdy nic nedostala. Bylo jí to líto.

Potom se vyprávěly příběhy, které se napojily na skutečně žijící osoby, a ty je za sebou vláčely jako ovce, které pastýř zapomněl ostříhat. Našly se i příběhy, jež se lidé báli vyprávět, aby tím nezasáhli do něčího osudu. Bývalo téměř nepsanou zásadou vesnice, že příběhy začaly skutečně narůstat a rozvíjet se až po smrti dotyčných lidí. Jako by se živily jejich popelem. Takový byl i příběh Magdolny Itókás. Itókás je v maďarštině mile vyčítavé slovo pro člověka, který se rád napije.

Magdolna byla dobrosrdečná a její hruď mohla přivinout celou vesnici. Mně vždycky připomínala strýce Jánose. Oba měli podobně červené tváře a velké nosy. Myslela jsem si, že jsou spříznění, ale jediné, co měli společné, byla ulice, kde bydleli, a hospoda, kam chodili popíjet. Lidé říkali, že tam dělali i jiné nemravnosti. Jako malá jsem si nějakou dobu myslela, že tam třeba vyvolávají duchy minulosti a vysmívají se starým lidem nebo že padělají peníze, ale protože strýc János měl velké, tlusté prsty a nikdy neuměl nic nakreslit, možnost penězokazectví jsem okamžitě zavrhla. Podle Mari-Mamy za tím nebylo nic jiného než sklon k alkoholu, sklon k tekutinám. Jako by je všechno, co vypili, tisklo k sobě, ta příbuznost vína a domácí pálenky, které se rodí ze stejné půdy.

Magdolna měla nespočet kapes. Po určité době si je přišívala jako záplaty. Jednu po druhé. Říkalo se, že v nich má lahvičky s pálenkou, kterou na konci léta pálí u sebe na zahradě. Nejprve je schovávala, ale později hrdě vystavovala prázdné láhve na obdiv celé vesnici. Byly všude. Zdobila jimi záhony, pak je zapichovala mezi růže, a když už se jí nechtělo pěstovat květiny, prostě je vyměnila za hnědé a zelené láhve od piva. Měla v tom systém. Čiré láhve měla na okenním parapetu, hnědé pivní zastrkovala do země u okraje cestičky a zelené láhve lemovaly záhony na květiny. Mari-Mama říkávala, že se Magdolnin dům za východu slunce třpytil, jako by byl celý ze skla, a že doufá, že až Magdolna zemře, ozdobí láhvemi celou cestu na hřbitov. Magdolna zemřela na podzim. Přejel ji družstevní traktor. Řidič byl opilý.

Na Dorottyu jsem si pamatovala dokonce i já. Tlačila vedle sebe staré kolo. Bez něj se nikam nepohnula. Lidé říkali, že v její kuchyni stojí rezavějící kolo a že se ho stále přidržuje. Mari-Mama přesně věděla, jak se to všechno stalo. Když byla Dorottya malá, máma na ni neměla čas. Byla už asi šesté dítě, a tak ji opřeli o bicykl a tím způsobem se učila chodit. Později jí koupili větší kolo. Pak pracovala jako pošťačka a jaksi k tomu kolu přirostla. Navíc nakynula. Byla nejobjemnější ženou ve vesnici. Kolo tlačila, i když čekala své tři potomky. Děti poté vyrůstaly téměř bez mámy. Nikdo neviděl, že by je máma někdy vodila po vsi za ruku. I ony měly svá kola. Bydlely na konci vesnice. Když jsem přijížděla autobusem, vídala jsem na jejich dvoře jen tři kola. Vždycky jsem si říkala, že tam někde musejí mít hromady kol a skládku, kam se vyhazují ta stará, a že nová zamykají do sklepa.

Historka o prokletí bicyklu byla možná jen smyšlená. Byla to zábava v dobách, kdy se lidé nedívali na televizi. Buď ji neměli, nebo se jim věci, které se na obrazovce objevovaly, zdály být příliš reálné. Velmi šedé, vlastně černobílé. Skutečnosti měli plné zuby. Toužili po svých příbězích. Chtěli mít své Mari-Mamy, Mamaky, Dorottye a Bertalany.

Později zapomněli, co vlastně chtěli. Byl to čas mateřídoušky a kokošky pastuší tobolky. Byl to čas malých jablíček, čas nesmrtelnosti. Stačilo zanechat obraz, metaforu a lidé ji zpracovali stejně usilovně jako přástky osudu.

Ze všech příběhů se mi nejvíc líbil ten o Bertalanovi. Chtěla jsem být jako on, cestovat po dalekých stepích a pustinách a posílat lidem věci, o nichž by nevěděli, k čemu je použít, a posílat jim podivné zprávy o bytí a nebytí, poselství z dalekých zemí.

„Mari-Mamo, nejspíš budu jako Bertalan Bolondos, ale vydám se opačným směrem než on. Nepojedu do Ruska, ale do Ameriky. Vezmu si prvního neznámého muže, který mi slíbí, že nezemře jako tvůj manžel. Vezmu si muže, který o mně vymyslí příběh.“

Mamaka mi později vyprávěla příběhy, které jsem poprvé slyšela od Mari-Mamy. Byly trochu jiné. Nebyly to už příběhy pro dítě, nýbrž pro dospělého. V těch příbězích se víc umíralo. V těch příbězích už někde mizel Bůh a lidé ho nemohli hledat pospolu, otevřeně. Pouze potají, sami v sobě nebo v lidech, jež milovali.

V tom těžkém létě všechno dozrávalo později. Mari-Mama se zmínila, že bude třeba natrhat švestky a uvařit povidla.

Pomáhala jsem je trhat a z malých švestkových tělíček vyndávat pecky. Ty jsme rozbíjeli kamenem, byla v nich malá jadérka. Mamaka nám je zakázala jíst, prý slyšela, že se po nich kdysi někdo otrávil. Věděla jsem, že pokud se někdo otrávil, Mari-Mama o tom jistě bude vědět. Zašla jsem za ní, aby mi ten příběh odvyprávěla. Měla zavřené oči.

„Mari-Mamo, spíš?“

Žádná odpověď nepřišla.

„Mari-Mamo, mám odejít a nechat tě odpočívat?“

Její hlava se jemně pohnula, jako by se ústa chtěla nadechnout, nasát do sebe vzduch, tělo ale vzduch nepřijímalo, jenom z něj pomalu odcházel.

Chvíli jsem u ní seděla. Slyšela jsem, že lidé odcházejí ztěžka. Slyšela jsem příběhy o těžkém umírání, a tak se mi zdálo neuvěřitelné, že to, s čím se setkávám tady v letní kuchyňce, by mohla být smrt.

Šla jsem za Mamakou. Tehdy jsem ještě nevěděla, co obnáší být poslem strašných zpráv. A tak jsem jí prostě oznámila, že Mari-Mama zemřela. Vyslovila jsem to, jako bych sdělovala, že Mari-Mama potřebuje vodu.

„Almo, nevymýšlej si. Tohle není hra. Takové věci si nesmíš vymýšlet!“

„Nehýbe se. Je jiná, než když spí.“

Přišly k nám ženy v těžkých černých šatech. Zpívaly. Nebyl to příjemný zpěv. Zraňoval uši. Seděly v kuchyni. Ze stropu visela mucholapka a já pozorovala jedinou živou mouchu, která na ní ještě třepotala nožičkama. Kdyby všichni nebyli tak vážní, určitě bych tu mouchu zachránila. Ženy zpívaly pochmurné maďarské písně. Znělo to, jako by se zrovna učily zpívat nebo plakat. Chtěla jsem se přidat, ale neznala jsem slova, a tak jsem si je vymýšlela. Mamaka mě poslala ven. Dlouhé hodiny jsem byla sama a začala jsem mít strach. Nevěděla jsem, kam Mari-Mama odešla a co s námi bude, až zemřeme. Rozplakala jsem se. Mamaka si myslela, že pláču kvůli Mari-Mamě, jenže já se bála, že takhle odejde i Mamaka a postupně všichni a že jednoho dne budu muset taky odejít, ovšem nebudu vědět kam, protože soudružka učitelka Darinka mi ve školce řekla, že nebe neexistuje.

Tehdy mi došlo, jak to Mamaka myslela, když předpověděla, že tohle léto bude těžké.

Domnívala jsem se, že mě Mamaka jednou upozorní i na léto, až bude sama muset odejít. Navždy. Nevarovala mě. Odešla, když jsem nebyla nablízku. Odešla na konci podzimu, v listopadu. Pár dní po svých narozeninách. Moje máma nejvíc tesknila za Mari-Mamou. Naučila ji věci, o které ji připravilo až město. Věděla, jak nakrmit kachny a jak je potom podříznout tak, aby netrpěly. Já jsem trpěla vždycky, i místo kachen. Máma zapomněla názvy bylinek, které Mari-Mama poznala i po čichu, když už špatně viděla. Máma věřila, že kdyby si dokázala vybavit jejich jména, možná by si vzpomněla i na to, k čemu jsou dobré a na co by se měly používat. Pro mě znamenala ztráta Mari-Mamy ztrátu nekonečných příběhů.

„Mamako, pamatuješ si její příběhy?“

„Některé ano. Některé si Mari-Mama odnesla s sebou. Ty, které jsi už vyslechla, jsou tvoje. Můžeš si s nimi dělat, co chceš.“

„Cokoli?“

„Cokoli. Napsat je, dosnít, rozšiřovat, rozkrájet, smíchat a upéct úplně nový příběh.“

O Mari-Mamě jsme přestaly mluvit. Nikdo se na nic neptal, jen já chtěla vědět, kam ji vytáhli z toho černého auta a s kým teď mluví a jestli se konečně setká s Bertalanem. Ona mi vždycky odpovídala na úplně všechny otázky. Nezanechala žádný dluh. Vlastně si nikdy nevydělávala a nikdy si od nikoho nic nepůjčila. Opakovala, že její bankou je zahrada a jediný dluh, který kdy měla, je ten vůči zahradě.

Čtyři muži přišli vystěhovat její pokoj. Poprvé jsem uviděla její věci na denním světle. Ačkoli v pokojíku bylo jen velmi malé okno, trvala na tom, že se tam nastěhuje. Řekla, že ve tmě si mozek lépe vybavuje obrazy z minulosti a že ona už světlo nepotřebuje. Světla je třeba, když do sebe člověk vdechuje svět, ale když ho ze sebe pouze vydechuje, světlo nepotřebuje.

„Almo, pro mě je už i Mamaka moc moderní. Už se nechci pouštět do nových věcí, nechci se dívat na televizi a na to, co tam dávají. Všechno, co jsem potřebovala, jsem už viděla.“

Co si pamatuji, na televizi se za celou tu dobu podívala jen párkrát. Vymluvila se na to, že jí už neslouží oči a že by viděla pouze stíny, přitom věděla, že to, co by slyšela, by pro ni a její příběhy bylo nesmírně znepokojující. Měla jedinou prosbu: aby jí na hrob nechali napsat jméno Kornélia. Řekla, že to tak bude v pořádku, že jako Kornélia žila celý život, a tak nevidí důvod, proč by měla odpočívat pod jiným jménem.

Na pohřeb si skoro nepamatuji. Vím jen, že muži nesoucí rakev měli pocit, že je prázdná, protože Mari-Mama byla nesmírně lehoučká. Kráčeli rychle, celý průvod zrychloval krok. Stála jsem u hrobu, a zatímco ostatní do jámy házeli hrudky hlíny, já tam házela své poslední otázky, které jsem neměla komu položit.

Kapitola třetí
Borbála