Dášeňka
a její nový domov

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Dášeňka a její nový domov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Milé děti,

jestlipak máte rády pejsky? Že ano? Tak to je moc dobře, protože tohle je kniha psí, a protože je psí, tak je hlavně o psech, a tudíž je určena všem, kdo psy milují.

A já vám teď budu o jednom takovém pejskovi vyprávět. On to tedy není pejsek, ale fenka, tedy není to kluk, ale holka! Ale ono je to vlastně ještě štěně, i když holčičí. A to holčičí štěně se jmenuje Dášeňka. Možná si na ni ještě pamatujete z příběhů pana spisovatele Karla Čapka. Pokud ne, tak to vůbec nevadí, já vám o ní něco povím.

Začneme hezky od začátku. Dášeňka se narodila mamince Iris, což je hrubosrstá foxteriérka, a žila v domečku pana Čapka, který ji měl velice rád. Často Dášeňku fotografoval, vyprávěl jí všelijaké pohádky a zajímavé příběhy a napsal o ní moc hezké povídání.

Dášeňka však měla velmi divokou povahu. Pan Čapek ve své knize popisoval, co všechno doma roztrhala a rozkousala. A že toho nebylo málo!

Na čem si velmi zakládal, byla jeho zahrada, o kterou se s láskou staral a která byla jeho velkým koníčkem. Dáša zahradu také milovala – ale jaksi po svém. S oblibou hrabala do hlíny hluboké díry a prováděla tam všelijaké další skopičiny, a tak není divu, že se na ni pan Čapek tolik zlobil pokaždé, když vyhrabala zasazenou rostlinku či rozbila pařeniště. Ona to samozřejmě nedělala schválně, to jistě ne, měla jen takovou divokou povahu, která jí nedovolila být ani chvilku v klidu.

A právě její divoká povaha přispěla k tomu, že ji musel spisovatel poslat k jiným páníčkům.

Inu, tak to v tom psím životě chodí. To víte, děti, starat se o psa není vůbec lehké! A co teprve když je ten pes takový nezbeda, že ničí, nač přijde, a nenechá vás ani na chvíli vydechnout! To je pak těch starostí celá hromada!

No a tak se nemůžete divit, že je pak takové nezvladatelné štěně předáno jiným páníčkům, kteří si s jeho prudkou povahou poradí. Tak je to holt v tom psím světě zařízeno.

Dášeňka a její nový domov

Dášeňka se opět stěhovala. No jen považte – sotva se ta holka zabydlila v novém domově a rozkousala, co se dalo, už musela zase zpátky k panu Čapkovi. To je divné, pomyslila si, co se těm lidem na mně nelíbí? Divila se, proč se na ni lidé pořád tak zlobí a neustále s ní pendlují sem a tam. Třeba si myslela, že ty její rošťárny musí být pro lidi stejně zábavné jako pro ni. Kdo ví? Jisté však je, že sotva se k někomu nastěhovala, nelenila a zlikvidovala vše, nač přišla. To se ví, že se to žádným páníčkům nelíbilo, a tak ji po pár dnech vraceli zpět panu Čapkovi. Už už se zdálo, že se nenajde nikdo, kdo by si s ní poradil, když tu se stal zázrak.

A já vám nyní o tom nemalém zázraku budu vyprávět.

Jednoho dne si pro Dášeňku přijeli dva lidé a odvezli si ji k sobě domů. Byl to pan hajný a jeho paní. Bydleli v hájence u lesa, kde byl klid a krásná příroda. Měli také velkou zahradu, o kterou se pěkně starali. Tam si Dáša zvykla velmi brzy. V celém domě i na zahradě byla spousta věcí ke kousání a trhání, což uvítala s velikým nadšením. Noví páníčci neměli ani potuchy o tom, jakého raráška, nezbedu a ničitele si přivezli domů. Vždyť je pan Čapek ujišťoval, jaké je to znamenité a hodné štěňátko!

A tak jen s nelibostí přihlíželi tomu, jak se Dáša s velikou obratností a nevýslovným talentem prokousává jejich domem i zahradou. Nebyla jediná věc, kterou by vynechala! Tak třeba v předsíni, kde Dášeňka obvykle začínala svou pravidelnou denní obchůzku, neušly její pozornosti deštníky, které si v klidu hověly v dřevěném stojanu a čekaly na déšť. Pustila se do nich ta naše uličnice a kousala je a hryzala tak dlouho, dokud se neotevřely. To se ví, že už pak jako deštníky za moc nestály, poněvadž byly samá díra, a tak sloužily alespoň ke kousání, což byla mnohem větší zábava. A pak tu byly boty, pro něž měla Dášeňka obzvlášť velkou slabost (již od útlého dětství), a těmi se dokázala zabavit klidně i půl dne, pokud ji u této činnosti nevyrušil člověk. Ani rohožka před dveřmi neunikla jejím drápkům a zoubkům, a tak se z ní po pár dnech stalo něco, co s rohožkou nemělo pranic společného.

Do ložnice měla Dáša vstup přísně zakázán, ale nějakým záhadným způsobem se do ní vždy dostala. Tam se většinou pouštěla do polštářů, z nichž se pak vznášelo peří s takovou lehkostí, že budilo dojem sněhových vloček, a celá místnost se tak rázem proměnila v zasněženou krajinu. A to je přeci podívaná, kvůli které stojí za to riskovat, no ne?

Pak tu máme kuchyň a to je kapitola sama o sobě. V této místnosti totiž pobývala Dášeňka nejraději. Bylo tam teploučko a voňavoučko – a vždy tam bylo co dobrého k zakousnutí. I přesto, že měla v misce svého jídla dost, nestačilo jí a toužila ochutnat i to ostatní. Co kdyby chutnalo ještě lépe?

A to jsem vám ještě nepověděla, co tropila Dáša na zahradě. Tam se totiž pokaždé jako mávnutím kouzelného proutku proměnila v hraboše polního. Ano, říkám vám to správně. Hrabala vám do té země s takovým zápalem, až se zdálo, že se mžiknutím oka prohrabe až na druhou stranu zeměkoule! Zahrada pak byla samá díra a nedalo se po ní chodit, natož tam něco sázet či jiného co dělat.

Jak sami vidíte, nebylo jednoduché Dášeňku uhlídat, a tak často docházelo k velkým katastrofám. „Nic naplat, Dášo,“ povídá hajný jednoho dne, „nejvyšší čas, aby ses naučila poslouchat.“ Vzal si fenu ven, kde začal s jejím výcvikem. To přeci nemůže být žádná věda naučit psí mrně slušnému chování, pomyslil si hajný. Brzy však zjistil, že to psí mrně má svou hlavu a ani ho nenapadne plnit nějaký povel. Náš hajný měl však také svou hlavu a rozhodně to nemínil vzdát. Každý den učil Dášeňku základním povelům, jako jsou „ke mně“, „sedni“, „lehni“, „zůstaň“, „přines“, „pusť“ nebo „nesmíš“. Ta si výcvik náramně užívala a brala jej jako zábavu. Postupem času se však přece jen povely naučila, i když to hajného stálo obrovské úsilí a notnou dávku trpělivosti. Odměnou mu za to byla poslušnější Dášeňka, která sice nadále tropila nezbednosti, ale v mnohem menší míře.

Mezi hajným a Dášeňkou vzniklo silné přátelství. Věnoval se jí téměř po celý den a Dášeňka už neměla takovou potřebu a ani čas provádět tolik nezbedností jako dříve.