Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Emre Çelik

Toxické pracoviště
Jak ukončit šikanu, diskriminaci a manipulaci

Přeloženo z německého originálu knihy Unausgesprochene Wahrheiten: Von toxischem Verhalten zu einem fairen Arbeitsumfeld. Gegen Mobbing, Diskriminierung und Belästigung - für Betroffene und Unternehmen nakladatelstvím Haufe-Lexware GmbH & Co. KG ve Freiburgu, Německo v roce 2024.

Emre Çelik
Unausgesprochene Wahrheiten
Von toxischem Verhalten zu einem fairen Arbeitsumfeld. 1. Auflage 2024
(ISBN: 978-3-68951-021-3) published by Haufe-Lexware GmbH & Co. KG Freiburg, Germany. Copyright © 2024.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 130. publikaci

Překlad Tomáš Mach
Odpovědná redaktorka Mgr. Tereza Kodlová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Počet stran 264
První české vydání, Praha 2025
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2025
Cover photo © Ksenia / AdobeStock.com, 2025
Author photo © Philipp Mueller

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-8051-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-8050-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5715-0 (print)

Pro moji maminku Meral,
samoživitelku a bojovnici,
jejíž neochvějné odhodlání
vidět světlo i v temných časech
mi dodalo odvahu
vnášet světlo i do nejtemnějších
zákoutí světa pracovních vztahů.

„VAŠE MLČENÍ
VÁS NEOCHRÁNÍ.“

AUDRE LORDE

Jako autor této knihy prohlašuji, že v ní nevystupují žádné fiktivní postavy. Každý zde vylíčený příběh je příběhem skutečné osoby. Vycházel jsem z osobních rozhovorů, které jsem přepsal tak, aby byly pro čtenáře snadno srozumitelné a čtivé. Jména osob, se kterými jsem vedl rozhovor, jsem pozměnil a v několika případech jsem lehce upravil i biografické údaje, abych chránil jejich soukromí, přitom však zachoval co největší autenticitu.

Nevyužil jsem služeb žádného profesionálního spisovatele, text jsem napsal sám na základě materiálů, které jsem získal prostřednictvím osobních rozhovorů.

O AUTOROVI

Emre Çelik pracuje jako personální specialista ve společnosti Google DeepMind. Dříve působil na různých pozicích ve společnostech Telefonica, Adobe a Google v regionu Evropy, Blízkého východu a Afriky a věnoval se tématu zprostředkovávání práce. Patří k nejuznávanějším a nejvlivnějším personálním specialistům a hlavním řečníkům na konferencích v Německu, Rakousku a Švýcarsku. Emre Çelik se ve své práci snaží aktivně upozorňovat na problematiku obtěžování, mobbingu, diskriminace a toxického chování na pracovišti. Ve své pozici jedná jak s ministry a ministryněmi, tak i se členy a členkami představenstev různých společností. Vytvořil inovativní antidiskriminační ekosystém a za svůj přístup byl již několikrát vyznamenán. V letech 2022 a 2023 byl oceněn jako LinkedIn Top Voice, získal cenu Impact of Diversity Award, v roce 2023 se stal „Tváří budoucnosti“ ekonomického časopisu BusinessPunk, ve stejném roce získal ocenění Google Engagement Award a v roce 2024 obsadil první místo v rámci DRX Award jako specialista na personální témata.

Emre Çelik se narodil ve Freisingu nedaleko Mnichova. Jako dítě matky samoživitelky vyrůstal ve velice skromných poměrech, ze kterých se dokázal vypracovat až k magisterskému titulu.

01ÚVOD

Definuje moje ekonomická hodnota moji hodnotu jako člověka?

PROČ JE „TOXICKÉ PRACOVIŠTĚ“ REALITOU

Ještě velice dobře si vzpomínám na svůj první den v práci. Byl to začátek nové kapitoly mého života, kapitoly, kterou jsem začal psát v malé pracovní agentuře v Mnichově. Jako mladý člověk z chudé rodiny jsem snil o tom, že budu pracovat v kanceláři, budu mít stálé zaměstnání a vydělávat slušné peníze. Protože jsem měl dokončené pouze základní vzdělání a byl jsem nositelem jména Emre, zdál se tento můj vysněný cíl na hony vzdálený – jak mi moji učitelé a učitelky často zdůrazňovali. A přesto, navzdory všem očekáváním se mi podařilo svůj sen uskutečnit. Patřil jsem mezi několik málo žáků v naší třídě, kteří pokračovali ve vzdělávání a úspěšně absolvovali ekonomickou školu. Po rozeslání spousty žádostí o místo v rámci duálního studia, při kterém student současně absolvuje praxi u svého potenciálního budoucího zaměstnavatele, jsem dostal místo obchodního referenta v jedné malé pracovní agentuře sídlící na prestižní mnichovské ulici „Leopoldstraße“.

To, jak jsem vnímal práci, bylo silně ovlivněno zážitky mé matky. Hnána nadějí na lepší život se v 80. letech minulého století vzdala své akademické kariéry v Turecku a odešla do Německa. V cizině pak nenašla jen práci, ale také lásku, mého otce, kterého jí však bohužel brzy vzala nemoc.

Najednou byla sama v cizí zemi a musela se postarat o dvě děti. Navzdory nesnázím se pustila do boje o přežití. Dřela u pásu ve firmě Müller-Brot, jedné z největších průmyslových pekáren, a vedle toho měla ještě dvě další zaměstnání jako uklízečka. Její všední den bylo neustále balancování mezi tvrdou fyzickou prací a péčí o děti, dokud jí život nezkomplikoval pracovní úraz, který jí způsobil těžké tělesné postižení.

Teď byla řada na mně, abych se o nás postaral. Stal jsem se nadějí naší rodiny. Do zaměstnání jsem nastupoval plný naděje i obav. Mými stálými průvodci pracovním životem byly strach z monotónní práce, fyzické a psychické bolesti a také obava, že udělám chybu a zklamu svou matku. Hluboko uvnitř jsem ale věděl, že tento krok je současně i mojí šancí prolomit kruh bezvýchodnosti, ve kterém uvízlo tolik lidí v mém okolí.

Vybaven posledními radami své matky jsem se vydal na cestu, abych si vybojoval místo ve světě, který byl pro mě úplně nový. „Ať už bude tvůj první den jakýkoli, jsem si jistá, že se rozhodneš správně,“ řekla mi matka s úsměvem. S těmito slovy na paměti jsem vyrazil z našeho bytu, prošel vchodovými dveřmi s rozbitým sklem, otevřel těžké dubové dveře do budovy mého budoucího pracoviště v Mnichově, vystoupal po schodišti se štukovou výzdobou a prošel dveřmi s automatickým otevíráním do kanceláře.

První den mě srdečně uvítala Sabina, ředitelka pobočky, Niklas, bývalý duální student, a pan Klein, účetní firmy. Neměl jsem svůj vlastní pracovní stůl. Musel jsem sedět na stoličce bez opěradla vedle Niklase, velkého mladíka z německé rodiny, který do práce chodil vždy v obleku.

První dny probíhaly ve znamení učení se a adaptace. Naučil jsem se, jak se představovat do telefonu, jak správně oslovovat druhé, mohl jsem dokonce otvírat e-maily a upozorňovat na důležité zprávy. Na počítači jsem se naučil pracovat s různými programy, dobře jsem zapadl do týmu a vypadalo to, že se vše vyvíjí tím správným směrem. S tureckou paní uklízečkou jsem si rozuměl hned od začátku. Ta mi dala radu „Kendine iyi bak“, což znamená „Dávej na sebe pozor“. Je to běžná fráze, o které jsem dál nepřemýšlel, avšak její skutečný smysl jsem měl pochopit později.

Třetí týden jsem zvedl telefon. Na druhém konci byla Sabina s poznámkou k mé výslovnosti. Řekla mi, abych „R“ nevyslovoval drnčivě, že to se dnes prý slyší už jen zřídka. V tu chvíli jsem nechápal, co tím myslí, protože takhle jsem mluvil vždycky. Svoji výslovnost jsem prostě nemohl najednou změnit jen proto, že si myslela, že to zní neprofesionálně. Dnes vím, že toto drnčivé „R“ není žádná vada řeči, ale jde spíše o bavorský přízvuk, který mám proto, že jsem vyrůstal v Neufahrnu, v malé bavorské obci kousek od Mnichova.

V následujícím týdnu jsem po svém příchodu do kanceláře zaregistroval nový druh napětí, který prozrazoval Niklasův zrudlý obličej. Krátce nato se přiřítila Sabina a začala si na něm vybíjet svůj vztek. Mluvila ostře, velice hlasitě a neúprosně: „Jak je možné, že nekontroluješ pracovní výkaz? Nevyúčtovali jsme 800 eur. Jsi tu druhým rokem a ještě to neumíš?! Jsi hloupější, než vypadáš.“ Niklas, ponížený a zničený, zíral strnule na desku stolu a tekly mu slzy. Seděl jsem tam potichu jako myška a snažil jsem se uniknout Sabininu hněvivému pohledu. Když opustila místnost, pokusil jsem se s Niklasem promluvit. Ten ale mlčel.

Tak ubíhaly týdny, ve kterých se stav zakázek neustále zhoršoval a Sabininy výbuchy se staly pravidlem.

Seřvala tureckou uklízečku, protože na skleněném stole našla otisk prstu, hodila na zem složku s pracovními výkazy a nařídila mi, abych rozházené dokumenty sesbíral. Jednou při vyklízení zasedací místnosti jsem náhodou zaslechl, jak se o mně ve vedlejší místnosti baví s účetním panem Kleinem. Říkala, že mě zaměstnala jen kvůli mému těžkému dětství, protože ona je člověk, který rád pomáhá.

Ve firmě panovala kultura strachu. Varování uklízečky, abych si dával pozor, odhalilo svůj pravý smysl. Zeptal jsem se matky, zda je takové pracovní prostředí normální. „Takhle to prostě v práci chodí, Emre. Musíme se smířit s tím, jak se s námi zachází,“ odpověděla rezignovaně.

Na základní škole jsem několik let dělal službu o přestávkách, řešil jsem konflikty a vystupoval jako mluvčí třídy a hájil práva svých spolužáků a spolužákyň. A teď jsem tu stál neschopen slova. Co se ve mně odehrávalo? Co to bylo za pocit, který se mě zmocnil? V noci jsem nespal, každý den mě bolelo břicho a v práci jsem dělal chyby, ačkoli jsem se usilovně snažil žádné nedělat.

Špatné poměry v práci vyvrcholily, když jsem měl v rámci týdenního projektu zadávat data do počítače u jednoho zákazníka. Dostal jsem striktní zákaz zmiňovat se o tom, že mi je teprve 17 let, že jsem student a že nesmím dělat žádné přesčasy. Měl jsem se soustředit pouze na vkládání předložených dat do počítače a s nikým jsem se neměl bavit o své situaci. Měl jsem trochu strach, protože zákazníkem byla velká farmaceutická firma. Byl jsem ale rozhodnutý splnit zadaný úkol co nejlépe. Navíc s tím byla spojena i jistá úleva, neboť jsem se na nějakou dobu mohl dostat z dosahu Sabiny.

U zákazníka panovala naprosto jiná atmosféra. Hodně mě zde chválili za mé otázky a způsob myšlení a dokonce jsem byl pozván do kanceláře na večeři. Vzhledem k této pozitivní zpětné vazbě jsem ochotně pracoval o hodinu déle, abych překlenul čas, který do večeře zbýval.

A právě v tuto chvíli, když jsem poprvé cítil, že mě druzí respektují, mi zazvonil telefon. Byla to Sabina. Chtěla vědět, jestli jsem už doma. Když jsem jí vysvětlil, že jsem zůstal v práci o hodinu déle, protože mě pozvali na večeři, spustila na mě příval nadávek. Říkala, že jsem hlupák, že ani neznám hodiny a že to v životě stejně nikam nedotáhnu. Vedle toho mi také začala vyhrožovat důsledky, jaké to pro mě bude mít. Ve chvíli, kdy vedla svůj monolog, ve kterém mi velmi hlasitě vysvětlovala mé povinnosti, jsem udělal něco, co zásadním způsobem určilo můj další profesní život a určuje ho dodnes. Stálo mě to veškerou moji odvahu, ale přesto jsem se rozhodl to udělat. Zatímco na mě Sabina křičela, přepnul jsem telefon na hlasitý odposlech – a to ve chvíli, kdy vedle mne stála pracovnice zákazníka.

Toto mé rozhodnutí všechno změnilo. Pracovnice zákazníka zasáhla a požádala Sabinu o vysvětlení, jak se odvažuje se mnou mluvit tímto tónem. Poprvé jsem Sabinu zažil, jak nevěděla, co říct.

Po dokončení projektu u oné farmaceutické firmy jsem v práci oznámil, že jsem nemocný. Když jsem se po týdnu objevil v kanceláři svého zaměstnavatele, byl jsem pozván k rozhovoru. Na stole ležela dohoda o rozvázání pracovního poměru. Farmaceutická firma ukončila se Sabinou spolupráci, neboť si na ni už stěžovalo více lidí. Sabina si myslela, že je to moje vina a že pokud nepodepíšu dohodu o rozvázání pracovního poměru, postará se o to, abych už nikde nedostal žádnou práci. Podepsal jsem a příští den firmu opustil.

CO TO SAKRA JE VODA? – JAK JE MOŽNÉ, ŽE SE POHYBUJEME V TOXICKÉM PRACOVNÍM PROSTŘEDÍ, ANIŽ BYCHOM SI TOHO VŠIMLI

„Co je to voda?“ – touto zdánlivě jednoduchou otázkou zahájil americký spisovatel David Foster Wallace svoji řeč k absolventům Kenyon College v Ohiu.1 Příběh, který při tom vyprávěl, krásně objasňuje problematiku pracovních vztahů a pracovního prostředí. Plavou takhle dvě mladé ryby, proti nim si to šine starší, kývne na ně a řekne: „Zdravíčko, kluci, jaká je voda?“ Plavou dál, po chvíli se jedna na druhou podívá a řekne: „Co to sakra je voda?“

Tato krátká historka ukazuje naši až příliš častou neschopnost vnímat bezprostřední okolnosti a podmínky naší existence a adekvátně reagovat, zejména v kontextu našeho pracovního prostředí.

Stejně jako mladé ryby v příběhu, které si neuvědomují, že plavou ve vodě, považujeme často toxické aspekty našeho pracoviště za něco daného a samozřejmého. Vdechujeme vzduch pracovní kultury, která glorifikuje přepracovanost, toleruje emoční zneužívání a akceptuje psychickou zátěž jako cenu za úspěch. Neptáme se, proč je to takto nastavené, jaké to má dopady. Místo toho se přizpůsobujeme, akceptujeme neakceptovatelné a normalizujme něco, co není normální.

Proč to děláme? Možná je to síla zvyku, strach ze změny nebo mylná víra, že utrpení je tak nějak vznešené, že je nezbytné pro úspěch. Možná, že jsme tak zaměstnáni tím, abychom plavali a neutopili se v těchto toxických vodách, že už nemáme čas ani energii se zastavit a kriticky se podívat na své okolí.

Úkol, který před námi stojí, je dvojího druhu: Zaprvé se musíme naučit vidět „vodu“ – to znamená vidět kulturu, praktiky a nevyslovená pravidla, která definují naše pracovní prostředí. Zadruhé musíme najít odvahu tyto podmínky zpochybnit a změnit, i když jsou hluboce zakořeněné a široce rozšířené.

To vyžaduje paradigmatickou změnu našeho přemýšlení o práci a úspěchu. Musíme se zamyslet nad našimi hodnotami a zeptat se sami sebe: Je pracovní prostředí, které podkopává naše psychické i fyzické zdraví, skutečně tou cenou, kterou musíme zaplatit za pracovní úspěchy? Nemůžeme být produktivní a úspěšní, aniž bychom přitom museli obětovat své zdraví?

Vidět „vodu“, která nás obklopuje, je prvním krokem ke změně. Je třeba identifikovat více či méně subtilní formy toxicity na našich pracovištích.

Tím, že si uvědomíme tuto skutečnost, otevřou se nám možnosti ji změnit. Můžeme začít stanovovat hranice, podporovat zdravější pracovní praktiky a vytvářet kulturu, která si cení spokojených pracovníků stejně jako jejich produktivity.

V neposlední řadě jde také o to, vytvořit novou „vodu“ – nové pracovní prostředí, které nám bude prospívat a nikoli škodit, které nám bude pomáhat a nikoli nás vysávat, které bude podporovat náš potenciál a nikoli ho potlačovat. Je to úkol, který vyžaduje odvahu, výdrž a kolektivní přístup. Je to ale také úkol, se kterým se musíme popasovat, pokud v práci nechceme jen přežívat, nýbrž se v ní skutečně rozvíjet.

PROČ TATO KNIHA?

V hlubinách našeho pracovního světa se skrývá realita, kterou se snažíme příliš často ignorovat – realita, která rozežírá naši duši a napouští naše sny jedem. Je to realita toxického chování – téma, kterému by se mnoho z nás raději vyhnulo. Ale přesně zde, na tomto nepohodlném místě mezi popíráním a poznáním, začíná cesta ke změně.

Chápu, proč se možná zdráháte sáhnout po této knize. Je to, jako by před nás někdo postavil zrcadlo, ve kterém se odráží nejenom naše pracovní prostředí, ale i naše vlastní strachy a pochybnosti. Je jednoduší strčit hlavu do písku a zavřít oči před vším, co nám každý den znepříjemňuje život. Zoufale se upínáme k naději, že se věci změní samy od sebe, ale hluboko ve svém nitru si uvědomuje neodbytnou pravdu, že se nic nezmění, pokud nenajdeme odvahu změnu sami vyžadovat.

Tato kniha není rádcem pro budování úspěšné kariéry. Nenabízí žádná rychlá řešení ani jednoduché cesty k úspěchu. Místo toho vás zve na cestu – na cestu do hlubin toxických kultur na pracovištích a zase zpátky, tentokrát však už do prostředí podporujícího samostatnost, odpovědnost a autentický profesní růst.

Ve světě zaplaveném povrchními recepty na úspěch se vydáme pod povrch a podnikneme hloubkový průzkum. Neboť k čemu jsou rady a tipy, jak zvýšit produktivitu, když nás naše pracovní prostředí systematicky ničí? Jakou hodnotu má i ten nejvyšší plat, když je vykoupen naším dušením zdravím?

Tato kniha má být budíčkem. Jejím cílem je otevřít nám oči a nahlédnout nevyslovené pravdy, které určují naše pracovní prostředí. Chce sloužit jako kompas, který nás provede bezednými hlubinami toxického chování a dá nám do rukou nástroje, abychom v práci dokázali nejenom přežít, ale i prospívat.

Odhalením mechanismů toxického pracovního prostředí vytvoříme prostor pro skutečnou změnu. Prolomíme mlčení, které tak často obklopuje a chrání útisk a zneužívání. Dáme hlas těm, kteří tak dlouho mlčeli.

Antitoxický přístup je více než jen profesní schopnost – je to strategie přežití v moderním světě práce. Je to klíč k naplněnému profesnímu životu, ve kterém nejenom fungujeme, ale také rosteme a rozvíjíme se.

Tato kniha je pro všechny, kteří jsou již unaveni z věčného boje proti neviditelným protivníkům. Je určena všem, kteří cítí, že je něco špatně, ale dosud nenašli slova, aby to pojmenovali. Je pro odvážné, kteří jsou připraveni čelit nepříjemným pravdám, aby mohli vytvořit lepší budoucnost.

Společně pronikneme temnotou toxických kultur na pracovištích a připravíme cestu k pracovním prostředím, ve kterých slova jako respekt, férovost a lidská důstojnost nebudou jenom prázdná hesla, nýbrž žitá realita.

Jste připraveni vyrazit na tuto cestu? Pak čtěte dále a pojďme společně vyhlásit začátek nové éry pracovní kultury.

02TOXICKÉ PRACOVNÍ PROSTŘEDÍ

Jsem oběť? Nebo jsem uvězněn vroli oběti?

SPRÁVNÝ PŘÍSTUP KTOXICKÉMU CHOVÁNÍ JAKO KLÍČ KPROFESNÍMU ÚSPĚCHU

Vzáplavě manažerských příruček pro vedoucí pracovníky se často setkáváme sjednostranným narativem neúnavné práce na sobě. Vtomto chóru na sebeoptimalizaci však chybí jeden klíčový hlas, asice schopnost vypořádat se stoxickým chováním. Tato dovednost přitom funguje jako tajný klíč, který stojí za rozdílem mezi úspěchem amimořádným úspěchem. Dříve nebo později je totiž člověk na svém pracovišti konfrontován stemnou stránkou lidské interakce. Je to nevyslovená pravda, která se vtřpytivých halách úspěchu často přehlédne.

Schopnost rozpoznat toxické chování, čelit mu aneutralizovat ho je nejenom strategií přežití– je to také určitá dovednost. Dovednost, na kterou vtradičních návodech, jak dosáhnout úspěchu, narazíte jen zřídka, jejíž získání však otevírá cestu kpravé velikosti.

Představte si, že vejdete do místnosti plné možností, na jejíž podlaze je však napnuta spousta neviditelných drátů, okteré můžete klopýtnout. Většina příruček učí, jak běžet rychleji ašikovněji. Ale co skuteční mistři svého oboru? Ti se učí dráty vidět, deaktivovat aněkdy je dokonce přeměnit vodrazový můstek.

Tato schopnost není vrozená. Je výsledkem zkušenosti, reflexe ačasto bolestných procesů učení. Vyžaduje vysokou emoční inteligenci, téměř intuitivní schopnost vnímat mezilidské interakce aodvahu vyslovovat nepříjemné pravdy.

Má vlastní životní cesta zrcadlí transformativní sílu této často přehlížené schopnosti. Na začátku své profesní dráhy jsem stál sukončeným základním vzděláním. Dnes si mě žádají technologičtí giganti jako Adobe aGoogle. Renomované časopisy přinášejí obraz psychicky odolného, průbojného, přitom však empatického ahluboce lidského charakteru.2 Co se však odehrává za kulisami, má mnohem více rovin. Je to umění stanovovat hranice, zavčas identifikovat toxické jednání asrozvahou na něho reagovat. Vsituacích, kdy mé jméno mizelo zprezentací, když se objevovaly subtilní manipulátorské pokusy mě omezit nebo když moje práce začala být náhle považována za problematickou, se tato schopnost ukázala jako zcela zásadní. Sloužila mi jako kompas, který mě provádí úskalími podnikové politiky avede mě cestami, které by pro mnohé zůstaly zavřené.

Člověk může díky tvrdé práci atalentu dosáhnout profesního úspěchu. Jestliže ale vpráci nechce jenom přežívat, nýbrž chce iprospívat, musí se naučit plout vtoxických proudech, které bývají ve vyšších patrech moci obzvláště silné.

Tato znalost není důležitá pouze pro individuální úspěch. Má dalekosáhlé důsledky pro celkovou kulturu práce. Neboť pokud uznáme, že schopnost zacházet stoxicitou je klíčovou kompetencí, začneme naše organizace avedoucí pracovníky jinak hodnotit avzdělávat.

Cílem není toxicitu akceptovat, nebo se jí dokonce podrobit. Naopak. Cílem je toxicitu identifikovat, postavit se jí čelem avytvořit prostředí, ve kterém nebude mít šanci se uchytit. To vyžaduje odvahu, integritu ačasto připravenost obětovat krátkodobé osobní výhody pro dlouhodobé kolektivní dobro.

Ve světě, který je stále složitější apropojenější, poroste důležitost této schopnosti. Neboť toxické chování je jako virus– rychle se šíří adokáže ochromit celé systémy. Ten, kdo bude vědět, jak se tomuto viru postavit, nebude úspěšný pouze na osobní rovině, nýbrž se stane léčitelem pracovní kultury, architektem zdravějších, produktivnějších avkonečném důsledku humánnějších organizací.

SLADKOBOLNÁ VÝROBA UPÁSU: MOJE MATKA AŽIVOT ZAPOMENUTÝCH GASTARBEITERŮ

Za otázkou „Co dělají tvoji rodiče?“, kterou mi vdětství často pokládali, zejména rodiče mých spolužáků aspolužákyň, stálo více než jen pouhá zvědavost. Sloužila také ksociálnímu zařazení vrámci naší komunity aodrážela hluboce zakořeněný sklon definovat hodnotu člověka hlavně podle výše jeho ekonomického přínosu– přínosu, který ze strany mé matky samoživitelky nemohl být nijak velký, což bylo důvodem, proč jsem se při této otázce cítil vždy nepříjemně.

Moje matka Meral Çelik (vepředu vpravo) při práci vpekárně na snímku zpodnikových novin firmy Müller-Brot vydávaných vturečtině.

Všedesátých letech minulého století se obec Neufahrn vokrese Freising stala centrem gastarbeiterů zTurecka. Přilákala je vyhlídka na práci amnoho znic se zde usadilo. Pracovali ve velkých fabrikách ažili vpředražených malých bytech. Hospodářskou tvář Neufahrnu utvářely firmy AVON Cosmetics aMüller-Brot společně sřadou supermarketů, které si zde zřizovaly skladovací haly. Tato doba byla začátkem hlubokých sociálních aekonomických změn vregionu, které natrvalo ovlivnily nejenom místní hospodářství, nýbrž isociální strukturu.

Vroce 1980 se matka na doporučení mé pratety přestěhovala do Neufahrnu, aby zde pracovala ve výrobě vpekárenské firmě Müller-Brot. Tím začala její pozoruhodná pracovní kariéra, při které měla více než 25 let svého života strávit ve výrobě.

Pro řadu lidí tureckého, kurdského, italského nebo rumunského původu bylo obstarání obživy vNeufahrnu neodlučitelně spojeno sprací upásu. Tento druh práce se táhl celými generacemi rodin abyl určující ipro moji rodinu. Zmé rodiny pracovala upásu moje babička, dědeček, matka ateta. Dokonce ijá jsem jednou dostal nabídku nastoupit ve firmě Müller-Brot, tu jsem však odmítl. Moje rozhodnutí bylo ovlivněno vzpomínkami zdětství, vzpomínkami na matku, která často skrývala své slzy. Tyto slzy byly němými svědky pracovní zátěže atoxických vztahů na pracovišti, kterým byla vystavena desítky let.

Níže vám přiblížím některé vzpomínky své matky Meral na její pracovní život, které mi svěřila při jednom znašich rozhovorů:

„Přes 25 let jsem byla členem velké rodiny ve firmě Müller-Brot atěch prvních 15 let uvýrobního pásu si uchovám ve svém srdci jako poklad, milý Emre. Byla to totiž víc než jen práce. Byl to také pocit, že člověk není přehlížen aje skutečně respektován. Jeden den mám obzvláště živě uložený ve svých vzpomínkách. Ráno jsem dala děti do školky anastoupila kpásu. Zrovna byla doba, kdy se chystal speciální masopustní koláč, uněhož příprava těsta trvala vždy oněco déle. Když jsem šla naplnit kbelík svodou avrátila se, stály umého výrobního pásu všichni vedoucí oddělení apřede mnou sám ředitel, pan Müller, se svým synem, kterému jsme všichni říkali ‚Juniore‘. Opucovala jsem si poslední zbytky koláče zoblečení apodívala se do vymydlených obličejů vnažehlených oblecích. Pan Müller se usmál ařekl mi: ‚Paní Çelik, to je dobře, že tu jste. Měla byste na chvilku čas?‘ Byla jsem očividně rozrušená aroztřeseným hlasem jsem špitla: ‚Ano.‘

Pan Müller se ujal slova asvým jasným, pevným hlasem přehlušil každodenní hluk vpodniku: ‚Podívejte se, jak se Meral stará opás! Má ho vždycky čistý ajejí pečlivost notně pomáhá naší výrobě. Patří knašim špičkovým pekařkám. Zjejí píle bychom se měli učit.‘ Po chvilce ticha začali vedoucí zrůzných oddělení tleskat.

Stála jsem tam naprosto šokovaná. Náhle jeden blonďatý vedoucí zažertoval: ‚Jaký je váš tajný recept?‘ Prostorem se rozlehl smích ajá, stále ještě vyjevená, jsem odpověděla: ‚Nedělám nic zvláštního.‘ Smích můžu kolem mě byl přátelský, avšak probudila se vnich zvědavost. Začali se mě ptát na postup, na moje grify adokonce ina přestávky. Nejvíce se zajímali očištění strojů. Díky svému vedlejšímu zaměstnání jako uklízečka jsem dobře věděla, jak vyčistit pás, aby na něm nezůstaly žádné zbytky těsta.

Takto probíhal celý den, naplněný smysluplnými rozhovory ainterakcemi. Nakonec jsem je musela všechny od pásu odehnat, abych mohla dokončit svoji práci. Jako by tento moment uznání nebyl dostatečně výmluvný, přistoupil ke mně ještě ředitelův syn vnažehleném obleku, objal mě ařekl: ‚Paní Çelik, jsem šťastný, že vás tu máme.‘ Stála jsem tam očividně překvapená ahlavně jsem dávala pozor, abych mu svým pracovním oblečením neumazala oblek.

Jeho slova ujištění, jak moc si váží mé práce, mi znějí vuších ještě dnes, Emre. Byla to přesně takováto gesta uznání, díky nimž mám na práci ve firmě Müller-Brot řadu nezapomenutelných zážitků. Tyto momenty osobního setkání aocenění ze strany vedení podniku mi dávala dlouho hledaný pocit, že jsem cennou součástí většího celku– pocit, který mi celé roky dodával sílu abyl útěchou, když se pracovní podmínky začaly postupně ztěžovat.

Po dvaceti letech plných turbulencí došlo vpodniku ke změně majitele. Firmu převzal pan Ostendorf aspolu sním připluly temné mraky, které dodnes vrhají stín na můj život. Nový ředitel si přivedl Henriku, vedoucí směny, která nikoho znás neznala. Již vprvních týdnech byly její výstupy doprovázeny pohrdavými poznámkami na můj vzhled, mé vlasy amoji lámanou němčinu. Přitom polovina lidí upásu neuměla německy ani slovo.

Jednoho dne mě pozvala na pohovor aobvinila mě, že podvádím, protože mi výroba jednoho koláče trvá 15 minut, zatímco ostatní na to potřebují 30 minut. Nabídla jsem jí, ať se na mě přijde podívat kpásu, jak pracuji, což však pohrdavě odmítla. Byla přesvědčená, že sama dobře ví, když něco není vpořádku. Během týdne mi pětkrát změnila směny. Vysvětlila jsem jí, že mohu pracovat pouze mezi 8 až 16 hodinou, protože musím vodit děti do školky apak je zase vyzvednout. Domluva sní nebyla možná. Kmým potřebám byla víceméně lhostejná ačasto na mě místo odpovědi jen ječela. Tak se stalo, že tebe atvoji sestru museli ze školky často vyzvedávat sousedé. Až teprve teď, když ti to vyprávím, si naplno uvědomuji tuhle strašnou věc.

Věř mi, Emre, tvůj nadřízený vpráci má na tvé duševní zdraví větší vliv než nejlepší lékař. Vmých žilách proudí krev, mé kosti obaluje kůže, mám srdce ahluboce cítím. Proč nejde poznat, kdo skutečně jsem? Že jsem člověk spocity avlastním životem?“

„Veškerou moji práci, kterou jsem předtím během 15 let pro podnik odvedla, zničila jedna osoba během chvilky,“ řekla mi matka spovzdechem. „Situace se nakonec vyhrotila natolik, že řada kolegyň akolegů se mnou již nechtělo pracovat, protože jim Henrika prozradila, že prý vydělávám víc než ostatní. Za těch 25 let jsem nikdy nežádala ozvýšení platu. Každé navýšení bylo učiněno ze strany bývalého vedení. Fakt, který ta psychopatka zamlčela! Moji kolegové akolegyně mě obviňovali, že se lísám knadřízeným, zatímco Henrika mi systematicky ničila život.

Říkali mi, že nemám být tak ufňukaná amám být ráda, že tu můžu pracovat. Když jsem si stěžovala urady zaměstnanců, setkala jsem se jen sodmítáním. Na pana Müllera jsem se již nemohla obrátit, neboť ten prý dostal od nového vedení zákaz vstupu do firmy.“

„Tak plynuly roky plné mobbingu, diskriminace anedůstojných pracovních podmínek, jejichž následky trpím dodnes,“ vyprávěla mi matka.

„Vzpomínáš si, Emre, jak to bylo stvým otcem?“ pokračovala, zatímco já jsem mohl jen vzdychat, neboť to byla vzpomínka, kterou jsem měl vsobě hluboce pohřbenou.

„Dal mi tenkrát ultimátum: buď ho doprovodím do Turecka na pohřeb tvého dědečka apřijdu omísto, nebo tu zůstanu audržím si práci. Tohle rozhodování mě trhalo na kusy. Nakonec jsem byla nucena poslat vás na cestu samotné– rozhodnutí, které mnou otřáslo až do morku kostí akterého lituji dodnes.“ Tato slova mi sdělovala sprovinilým pohledem ajejí hlas klesal pod vahou tohoto krutého odloučení.

„Byla jsem nejrychlejší anejlepší pracovnicí vtovárně,“ povzdechla si hrdým, ale smutným hlasem. Zatímco vyprávěla, začaly jí po tváři stékat slzy– němí poslové hluboké vnitřní bolesti, kterou nemohla utěšit žádná slova. Utřela si je rukama nesoucíma stopy desítek let neúnavné práce upásu, jako by tím chtěla tu tíhu uplynulých let smazat.

Vroce 2012 vypukl ve firmě Müller-Brot skandál kvůli špatné hygieně avýroba byla pozastavena.3 Pokračující závažné problémy shygienou vedly ktomu, že krajská správa pro zdraví abezpečnost potravin přikázala výrobu zastavit. Vpřísadách na pečení byli nalezeni švábi, moli abrouci– jasné známky špatné situace vpodniku. Toto přerušení výroby aztráta velkých zákazníků akonzumentů nakonec přivedly podnik do insolvence. Celý případ vzbudil značný rozruch. Dne 23.ledna 2014 vzneslo Státní zastupitelství vLandshutu proti třem bývalým ředitelům žalobu pro podvod v238 případech. Byli obžalováni ztoho, že prodávali potraviny, které nebyly vhodné ke konzumaci.

Můj rozhovor smatkou skončil tichým, utěšujícím objetím, které řeklo více, než by dokázala slova. Když jsme povolili své objetí aosušili si slzy, bylo jasné, že vústraní jejího skromného domova, stranou politických aprávnických arén, doznívala smutná historie firmy Müller-Brot.

Když se den chýlil ke konci apomalu přicházel nový, stali jsme se já imoje matka svědky nejenom našeho osobního příběhu, ale isoučástí mnohem většího vyprávění. Vyprávění, které nás učí, že spokojenost apsychická pohoda lidí, které řídíme, je vnašich rukou. Trpká, avšak nezbytná lekce ve světě práce, který příliš často zapomíná, že nakonec záleží na lidech.

2 340 TÝDNŮ: KDYŽ TOXICKÁ PRÁCE DOMINUJE VÍCE NEŽ POLOVINĚ NAŠEHO ŽIVOTA

Práce vyplňuje značnou část našeho života– často větší, než kterou strávíme se svými nejbližšími. Při průměrné délce života 80 let, což je přibližně 4 160 týdnů, trávíme 2 340 týdnů vpráci (při předpokládaném odchodu do důchodu v67 letech). To je neuvěřitelných 56 % našeho dospělého života.

Těchto 2 340 týdnů ale nenabízí jen příležitosti kprofesnímu rozvoji anaplnění, nýbrž vsobě skrývá iděsivý potenciál pro negativní zkušenosti. Diskriminace, mobbing, bossing čili mobbing ze strany nadřízené(ho), sexuální obtěžování, manipulace aodplata představují jen několik forem toxického chování, kterému mohou být zaměstnanci vystaveni. Formy toxického chování nejsou jenom nepříjemné, nýbrž jsou zdraví škodlivé amohou mít iživot ohrožující následky.

Studie institutu MHI (McKinsey Health Institute) snázvem Reframing employee health: Moving beyond burnout to holistic health (Přehodnocení zdraví zaměstnanců: Od vyhoření kholistickému zdraví) zroku 2023 popisuje alarmující dopady toxického pracovního prostředí na lidské zdraví.4 Výzkum, do kterého se zapojilo přes 30 000 zaměstnanců z30 zemí včetně Německa, přinesl děsivé výsledky:

•Pouze polovina dotázaných (51 %) se cítí být opravdu zdravá.

•Třetina všech dotázaných vNěmecku (37 %) si stěžuje na fyzické apsychické vyčerpání.

•Jako jeden zhlavních důvodů syndromu vyhoření je identifikováno toxické pracovní prostředí.

Avšak důsledky toxického pracovního prostředí sahají mnohem dál než jen ksyndromu vyhoření. Vjedné prospektivní porovnávací studii zveřejněné vodborném lékařském časopise The BMJ (The British Medical Journal) vydávaném vLondýně zkoumali vztah mezi sexuálním obtěžováním5 na pracovišti arizikem sebevražd apokusů osebevraždu. Výsledky byly otřesné: Osoby, které zažily na pracovišti sexuální obtěžování, měly 2,82krát vyšší riziko sebevraždy a1,59krát vyšší riziko pokusu osebevraždu. Tato čísla neúprosně dokládají, že toxické pracovní prostředí nemá negativní dopad jen na kvalitu života, ale že může skutečně stát iživot.

Zatímco tato studie se zabývá nejkrajnějšími důsledky, jiné studie dokládají, že isubtilnější formy diskriminace mohou mít hluboké negativní dopady na lidské zdraví. Příkladem je bezpočet forem diskriminace, kterým jsou každý den vystaveni lidé tmavší barvy pleti. Rasistické urážky aneustálá diskriminace prokazatelně způsobují fyzické apsychické problémy. Studie vedená docentkou Soohyun Nam zYaleovy univerzity tyto účinky bezprostředně měřila.6 Ačkoli studie není nijak rozsáhlá, přispívá klepšímu porozumění, jak každodenní konfrontace stakovýmito negativními jevy škodí zdraví. Kromě toho má potenciál přivést širší veřejnost ktomu, aby začala tento problém ostřeji vnímat.

Studie se účastnilo dvanáct osob afroamerického původu ve věku 30 až 55 let. Pomocí speciální aplikace vjejich mobilních telefonech byly během týdne několikrát denně evidovány jejich zkušenosti smikroagresí adiskriminací, jakož ijejich psychické rozpoložení. Současně stím byly analyzovány vzorky jejich slin na biomarkery stresu, jako je hormon kortizol aenzym alfa-amyláza.

Výsledky byly jednoznačné. Po setkání srasistickým chováním se hladina kortizolu vjejich slinách zdvojnásobila. Isubtilnější mikroagrese vedly během několika hodin kměřitelnému zvýšení hladiny kortizolu. Negativní nálada vyvolaná rasistickými narážkami unich zvýšila také hodnotu enzymu alfa-amylázy.

PROPLETENEC MOCI ATOXICITY

OBĚŤ, NEBO ROLE OBĚTI?

NUANCE VTOXICITÁCH NA PRACOVIŠTI

Vzrcadle sobectví: Dr. Ramzi Fatfouta onarcismu na pracovišti