Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Caroline Bishop

Den, kdy jsem odešla

Z anglického originálu The Day I Left You, vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v roce 2025, přeložila Barbora Klasová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2025 jako svou 10181. publikaci.

Redakce Michal Jurza
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Aneta Cikánová
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2025 Caroline Bishop
Published by Simon & Schuster Canada, a division of Simon & Schuster, LLC
Translation © Barbora Klasová, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover Design © Aneta Cikánová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-910-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-073-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-335-3 (print)

Pro Matta

PROLOG

1984

Nikdy nezapomenu na den, kdy jsem tě opustila.

Začal jako každý jiný – tvým tichým a pravidelným oddychováním, zatímco jsi ležel vedle mě. Tvým ospalým úsměvem, když ses probudil a natáhl ke mně ruku. Tvou nechutí vstát z postele, ani když třikrát zamáčknutý budík začal vyzvánět počtvrté.

„Ještě pět minut,“ zaškemral jsi naoko jako každé ráno.

Jemně jsem do tebe šťouchla. „No tak, přijdeš pozdě.“ Musela jsem to říct stejným ledabylým tónem jako vždycky, jenže slova se mi zadrhávala v krku. Ano, chtělo se mi zakřičet. Ještě aspoň pět minut. Posledních pět minut společného života, než se všechno nenávratně změní.

Oba jsme se osprchovali a oblékli – já do džínsů a volné mikiny, což byl můj obvyklý úbor pro práci z domova, ty sis vzal kalhoty a košili, jak jsi chodil obvykle oblečený do kanceláře strojírenské firmy. Vypila jsem šálek italské kávy, kterou jsi každé ráno připravoval, a z lednice vytáhla zbytky od večeře, jež jsem přendala do krabičky Tupperware. Snažila jsem se předstírat, že je všechno v pořádku a že se mi ani trochu netřesou ruce.

„Nezajdeme večer do kina?“ navrhl jsi, zatímco sis oblékal kabát a krabičku s jídlem sis strkal do kapsy. „Ještě pořád dávají toho posledního Bonda.“

Přikývla jsem. „Jasně.“ Odpověď jsem ze sebe musela doslova vypáčit.

„Začíná to v půl osmé. Možná se budu muset zdržet v práci, tak se sejdeme rovnou v Odeonu a k večeři dáme popcorn, jsi pro?“

„Genau.“ Přišlo mi, že v němčině to nezní tak lživě.

Sáhl jsi po klíčích s vyřezávaným dřevěným přívěskem, který jsem tak dobře znala, a přistoupil jsi ke mně, abys mne políbil, jako jsi to dělával vždycky, i když jsi měl třeba už zpoždění. Byla jsem přesvědčená, že se mi podařilo vyloudit aspoň náznak úsměvu, ale ty ses zničehonic zamračil. „Jsi v pořádku?“

Odvrátila jsem se a spěšně se pustila do úklidu kuchyně. „Ano. Jen jsem v noci špatně spala, o nic nejde.“ Nebylo to nic nového, aspoň v poslední době ne.

„Dobrá. Raději už poběžím. Uvidíme se večer.“ Dotkl ses mé paže. „Miluju tě.“

„Já vím,“ pronesla jsem co nejvyrovnanějším hlasem. „Taky tě miluju, Schatz.“

Jakmile se ti tvář rozzářila obvyklým širokým úsměvem, zadržela jsem dech a vší silou se soustředila na drobnou oděrku na tvé bradě, která tam zůstala po ranním holení.

Vzápětí jsi byl pryč. Přední dveře zaklaply a v domě se rozhostilo ticho. Vydechla jsem a oči se mi zalily slzami. Rychle jsem zamrkala. Na slzy teď není čas.

V ložnici jsem zašátrala na dně skříně, kam jsem si předchozího dne ukryla skromný batůžek, a přenesla ho do kuchyně. Rozbalila jsem vzkaz, který jsem ti napsala, protože jsem po nekonečné řadě pokusů usoudila, že i stručná bezobsažná zpráva je lepší než nic, a zasunula ho pod prázdnou vázu na kuchyňském stole. Mimoděk jsem se dotkla svých prstýnků a napůl je stáhla dolů, ale nakonec mi došlo, že něco takového nemůžu udělat ani tobě, ani sobě – navzdory všemu, co mě ještě čeká. Prošla jsem chodbou ke vstupním dveřím, oblékla si kabát, křížem jsem přes sebe přehodila kabelku a nakonec popadla batůžek. Všechny mé pohyby byly pomalé, jako by mě tížila neschopnost uvěřit tomu, že se to skutečně děje, že se krůček po krůčku blížím k něčemu, co za žádnou cenu udělat nechci. Jenže jsem musela – pro nás pro oba – bez ohledu na to, jak mi to připadalo strašné.

V bytě panovalo ticho. Byl prázdný už dávno předtím, než jsem sebrala odvahu k odchodu. Na chviličku jsem se ještě zastavila, rozhlédla se kolem sebe a pohled mi padl na šálu, kterou jsi měl na sobě toho dne, kdy jsme se poprvé setkali. Omotala jsem si ji kolem krku. A teď už běž, blesklo mi hlavou, než bude pozdě.

Když jsem za sebou zavřela dveře, už jsem se nedokázala ohlédnout.

PRVNÍ ČÁST

1

HENRY

OXFORD, ANGLIE, ÚNOR 2018

Henry má v sobě zhruba polovinu své porce tradiční anglické zapečené ryby s bramborovou kaší, když ucítí povědomou touhu zvednout se od stolu a odejít domů. Sedí u sestry se švagrem na pravidelné středeční večeři, při níž vždycky v klidu probírají události posledních dnů. Jídlo bývá velice chutné (Charlottin vláčný datlový dezert přelitý karamelovou omáčkou je naprosto famózní), konverzace probíhá v příjemně důvěrném tónu (včetně Ianových mizerných vtipů) a společnost příbuzných je pro něj vítanou změnou a vytržením z obvyklé řady osamělých večerů trávených doma s jednoduchou večeří před televizní obrazovkou. Proto ho zaplaví vlna nevole, když zjistí, že se k nim má dnes přidat někdo cizí. Už je to docela dlouho, kdy mu Charlotte s Ianem něco takového provedli naposledy.

„I když jsem se ho snažila přesvědčit, že je to ta nejlepší věc, jakou může udělat, rozhodl se mě ignorovat a po třech měsících mu podnik zkrachoval.“ Victoria zavrtí hlavou a z úst se jí vydere pohoršené tsss. „Člověk se snaží dávat ty nejlepší rady, ale co naplat, když vás lidé stejně neposlouchají.“

Henry souhlasně zamručí, ačkoliv ve skutečnosti tu cizí ženskou vůbec neposlouchá, a místo toho se v duchu snaží rozlousknout tvrdý oříšek – jak nejlépe spravit polámané nohy u dřevěného houpacího křesla, které mu dnes přinesli do dílny k restaurování.

„Ach, to musí být frustrující!“ Charlotte v přehnané solidaritě s Victorií zakoulí očima. „Nemyslíš, Henry?“

Henry pohlédne na svou sestru. Oči se jí po víně trochu lesknou; vzkaz, který k němu vysílá, je však naprosto jasný. Jejich němá sourozenecká komunikace, kterou spolu průběžně vedou už několik desítek let, funguje stejně dobře jako dřív. Můžeš se aspoň trochu snažit? Pozvala jsem ji kvůli tobě.

Já se o nic takového neprosil, odpoví jí Henry stejným způsobem. „Rozhodně,“ zahuhlá a všimne si, jak Charlotte nad jeho neochotou spolupracovat špulí pohoršeně rty.

Švagr sedící u protější strany stolu si nahlas odfrkne. „Moc toho nenamluví, ten náš Henry,“ poznamená lakonicky a dolije si sklenku vína.

Henry vzdychne a vrhne na Victorii strojený úsměv. Není její chyba, že byla vtažena do tohoto rodinného boxerského ringu. V červeném rohu stojí Charlotte, rozhodnutá najít bratrovi životní partnerku, v modrém Henry, který si dokonale vystačí sám se sebou, vřelé díky. „Jestli chcete znát můj názor,“ promluví po chvíli, „já osobně se domnívám, že rady by se měly dávat, aniž by člověk očekával, že se jimi bude někdo doopravdy řídit. Lidé musí mít možnost žít si po svém. Koně taky můžete dovést k vodě, ale nemůžete ho donutit, aby se napil.“

„Svatá pravda,“ souhlasí Victoria s až přehnaným důrazem, jako kdyby právě pronesl něco zdrcujícím způsobem objevného.

Charlotte a Ian si vymění pohledy, i když naštěstí nahlas neglosují to, co si oba bezpochyby myslí: Vidíš, Henry, jak je z tebe nadšená!

Vloží si do úst další sousto ryby a spolu s ní spolkne i notnou dávku svého podráždění. Nechce se mu vést společenskou konverzaci s nějakou cizí ženskou, dokonce ani s někým natolik energickým a ambiciózním, jako je Victoria, která mimořádně úspěšně provozuje vlastní poradenskou agenturu pro rozvoj podnikání a žije v krásném domě na předměstí Oxfordu, hned vedle rozsáhlých pastvin Port Meadow, ve vsi zvané Wolvercote obydlené převážně zástupci střední třídy. To všechno mu Charlotte vylíčila v úvodním proslovu, když Victoria zhruba půl hodiny po Henrym zaklepala u dveří. Usmál se na ni, pozdravil ji a předstíral zdvořilý zájem, ačkoliv byl od začátku celý naježený. To byl také hlavní důvod, proč mu Charlotte s Ianem neřekli předem, že je dnes večer navštíví známá z tenisového klubu. Tušili správně, jak by reagoval.

„Každopádně dost řečí o mé práci.“ Victoria se nakloní dopředu. „Vyprávějte mi raději o té vaší, Henry – připadá mi mnohem zajímavější.“

„Mám malou dílnu ve čtvrti Jericho. Opravuju tam novější věci a restauruju i starožitnosti, především ze dřeva,“ recituje standardní odpověď. Přitom myslí na to, že ti dva dohazovači, co mu svou péčí lezou nebetyčně na nervy, byť je bezesporu vedou ty nejlepší úmysly, jistě té ubohé Victorii navykládali, jak je celý žhavý dát se s někým dohromady. Možná to neřekli úplně takhle, ale v duchu už slyší Charlotte, jak švitoří. Nejspíš nejsem úplně objektivní, ale můj bratr je neuvěřitelně milý člověk, jen se mu pořád nedaří natrefit na tu pravou, chápeš? Taková škoda…

Během uplynulých let ho přátelé a příbuzní, kteří to s ním také mysleli dobře, vmanévrovali do tolika „schůzek“, že už dokonale zná jejich taktiku a jejich marné naděje vycítí na sto honů. Tahle bude možná konečně ta pravá.

Už předem si je jistý, že nebude. Tu pravou totiž poznal před třiceti lety.

Přesto nechce být nezdvořilý, a tak odpoví Victorii ještě na pár otázek ohledně své dílny, projeví zájem o Charlottiny plány na renovaci kuchyně, zakoulí očima na švagra na znamení solidarity, když Ian své ženě významně připomene, že tady taky bydlí a že by k tomu měl i on co říct, a když už Henryho snaha o zdolání vydatné porce zapečené ryby trvá dostatečně dlouho, zvedne se konečně od stolu. „Bylo to fantastické, sestřičko, ale už musím jít.“

„Cože?“ Charlotte zalapá po dechu. „Vždyť nás ještě čeká karamelový dezert!“

„Nejsem si jistý, jestli se mi tam vejde.“ Poplácá si břicho, které je kulatější, než by si představoval, i když je v hloubi duše přesvědčený, že vypadá mnohem líp než mnozí z jeho dvaašedesátiletých vrstevníků. „Krom toho se snažím dezertům vyhýbat.“

„Od kdy?“ zakření se Ian a tváří se pochybovačně. „No tak, Henry, víš přece, že Charlottin datlový dort s karamelovým přelivem je naprosto bezkonkurenční.“

Citové vydírání – další z taktik.

„Já tedy dezertem rozhodně nepohrdnu,“ ozve se Victoria se širokým úsměvem. „Moučník s horkým karamelem si nikdy nenechám ujít.“

„Proč taky,“ zahuhlá Henry a při pohledu na hodinky má svíravý pocit na hrudi. Bydlí v Cowley, na opačné straně Oxfordu, což je odsud z Kidlingtonu autobusem docela štreka a on by chtěl být dnes v posteli dřív, aby se dostal do dílny hned po ránu. Potřebuje ještě převoskovat stůl paní Clearyové, než si ho přijde vyzvednout – chce to ještě jednu vrstvu, aby se lesknul podle jeho představ – a potom ho čeká oprava a naolejování starožitné dekorativní lžíce, než se bude moct konečně pustit do toho nádherného ručně vyrobeného houpacího křesla. To všechno musí zvládnout do konce týdne.

„Aspoň malou porcičku, co říkáš?“ žadoní Charlotte.

„Dobrá,“ nechá se obměkčit a jeho sestra radostně zamíří do kuchyně.

„Tak se mi líbíš,“ pochválí ho Ian. „Doufám, že dneska už nic dalšího nemáš v plánu?“ Aniž by čekal na odpověď, otočí se k Victorii a spiklenecky ztiší hlas. „Zřejmě se před spaním chystal ještě něco brousit. Mohl by být v důchodu, ale je k té své dílně doslova přikovaný. Člověk má pomalu dojem, že nezná žádné jiné rozptýlení, viď, Henry?“

Ian se po své poslední poznámce rozesměje, ale tento často opakovaný vtípek zní Henryho uším poněkud zatuchle a otřepaně. Do své práce je zapálený a nemá nejmenší chuť svého švagra, který je čerstvě v důchodu, doprovázet na tenis, do hospody na sledování fotbalu anebo při jakékoliv jiné kratochvíli, kterou Ian považuje za mnohem lepší než sedět jako Henry s hrnkem kávy v dílně a plně se oddávat uklidňujícímu rytmu broušení a leštění za zvuku dobré hudby. Žádná z Ianových aktivit se tomu nevyrovná.

„Myslím, že vaše práce působí úžasně uspokojujícím dojmem, Henry,“ snaží se mu zalichotit Victoria, „navíc je nesmírně užitečná.“

„Děkuju.“ Henry vrhne na švagra významný pohled a potom se na Victorii usměje. Není rozhodně k zahození, tahle padesátnice s lesklými hnědými vlasy (zjevně obarvenými) a útlou postavou (proháněnou dvakrát týdně na tenisovém kurtu), která i díky svému úspěšnému podnikání bezesporu patří mezi ženy, jimž jeho sestra říká „terno“ – obzvlášť když člověk bere v potaz, jak složité je se v jeho věku s někým seznámit. Nemůže si ale pomoct, aby ho nedráždilo, jak Victoria ukončuje každou větu stoupavým tónem (pochází z Austrálie a je to pořád slyšet, přestože se odtamtud odstěhovala už před pětadvaceti lety), anebo jak se při každém jeho pokusu o žert vehementně směje, mnohem víc, než je nezbytně nutné (on vážně není moc vtipný), a nelíbí se mu ani silný nános řasenky, který vytváří na koncích jejích řas drobné černé hrudky.

„A je to tady!“ Charlotte se vrací s dezertem a se džbánkem s horkou polevou a Henry je jí vděčný, že aspoň na chvíli unikne Victoriiným obdivným pohledům plným naděje.

Uběhne další půlhodina, než se mu podaří vyškrábat poslední kapky karamelové polevy z talíře a dospěje k názoru, že už může konečně zmizet. Poděkuje Charlotte za jídlo, ignoruje přitom její nenápadné projevy zklamání, a Victorii vtiskne zdvořilostní polibek na tvář.

„Ráda jsem vás poznala, Henry. Byla to legrace,“ řekne a stoupavá intonace jejího hlasu u slova legrace způsobí, že její hodnocení zní mnohem skeptičtěji, než měla v úmyslu. Anebo se mu to možná jen zdá.

„Ano, byla.“ Snaží se o upřímný tón. „Taky jsem vás rád poznal.“

Victoria nakloní hlavu, zřejmě ho kriticky zkoumá anebo čeká, že ještě něco dodá, něco hlubokomyslnějšího, jenže on se na nic víc nezmůže. Ticho visí ve vzduchu až příliš dlouho, než Ian tu trapnou chvilku ukončí. „Brzy na viděnou, Henry. A nesedři se.“

Venku panuje únorový chlad, Henry si zapne bundu až k bradě a vzhlédne k obloze. Je neuvěřitelná tma – měsíc a hvězdy se skrývají za mraky – a začíná se zvedat vítr. Vzdychne a v mrazivém vzduchu se jeho dech promění v bílý obláček. Takhle jeho život dopadnout neměl, aby se po další rozpačité schůzce naslepo vracel sám do prázdného domu. Správně by teď měl být s Gretou. Se svou ženou a jedinou láskou svého života. „Nezavírej oči před realitou, Henry,“ řekla mu Charlotte toho strašlivého dne, kdy Greta zmizela a zanechala mu jen matoucí, zničující vzkaz. Našel ho doma po návratu od kina, kde na ni marně čekal. „Možná Greta nebyla tak dokonalá, jak sis představoval. Možná dokonce pro tebe ani nebyla ta pravá.“ On se však odmítal se sestřinými slovy smířit. „Proč by jinak tak zničehonic zvedla kotvy?“ pokračovala Charlotte a s náznakem cynismu dodala: „Kdo ví, jestli člověk vůbec může o někom říct, že ho dokonale zná?“

Připadalo mu to tehdy jako hodně depresivní konstatování a deprimuje ho dodnes.

Zastrčí si ruce do kapes a vyrazí.

„Henry,“ zavolá na něj Charlotte zničehonic potichu ode dveří a on se otočí. Čeká, že v sestřině tváři uvidí stále ty stejné otázky: Proč se ti nelíbí Victoria? Proč sakra nemůžeš dát aspoň jednou za život někomu šanci? „Opatruj se!“ hlesne místo toho sestra posmutnělým hlasem.

Henry přikývne, a než se otočí zpátky k silnici, zamává na rozloučenou. Jde pomalu k autobusové zastávce a opakuje si v duchu snad pomilionté: Já jsem přece Gretu znal, a ona znala mě. Je si jistý, že její náhlý odchod ani trochu neodpovídá její povaze, že to zdaleka není tak jednoduché, jak se to snaží Charlotte vykreslit. Podobné úvahy mu však nepřináší odpověď na otázku, kterou mu sestra před čtyřiatřiceti lety položila a kterou se od té doby snaží držet zasutou v tom nejzazším koutu vědomí. Vyplouvá však tvrdošíjně na povrch pokaždé, když se ho někdo pokouší dát dohromady s jinou ženou. Na otázku, na niž ke svému zklamání nikdy nedostal uspokojivou odpověď. Proč se jeho milovaná manželka jednoho dne probudila a rozhodla se beze stopy zmizet z jeho života?

2

GRETA

VÝCHODNÍ BERLÍN, NĚMECKÁ DEMOKRATICKÁ REPUBLIKA, ÚNOR 1982

Jestliže mám tento příběh vylíčit popravdě, Henry, musím se vrátit úplně na začátek – ke dni, kdy jsem tě potkala.

Zamilovala jsem se do tebe na první pohled? Těžko říct. Nejsem si jistá, jestli věřím tomu, že je něco takového možné, ale od první chvíle, kdy jsem tě spatřila, mi bylo jasné, že v mém životě budeš hrát důležitou roli.

Stalo se to ve čtvrtek. Přes den jsem byla na univerzitě, seděla jsem na přednáškách a na obědě v bufetu se spolužáky, a jako pilná studentka, kterou jsem v té době byla, jsem vypracovávala nejnovější zadané úkoly. Večer jsem měla sraz v baru Alextreff v centru Berlína se svou nejlepší kamarádkou Lenou. Ta byla zaměstnaná na nudné pozici sekretářky, kde velice výkonně, snad až zapáleně datlovala do psacího stroje nejrůznější dopisy a zprávy. Scházely jsme se takhle často a popíjením coly s vodkou a občasným tancem jsme se snažily odreagovat od všedních dnů.

Byly jsme dvě mladé holky, které se narodily a vyrostly v Hauptstadt der Deutschen Demokratischen Republik a které se snažily žít tak naplno, jak jen to v rámci omezených možností naší vlasti šlo.

Ty jsi byl šestadvacetiletý britský strojní inženýr, který se poprvé vydal za železnou oponu.

Když si to teď zpětně vybavuju, žasnu nad tím, jak tento kratičký okamžik dokázal navždy změnit směr našich životů.

Nejdřív jsem si všimla Friedricha, který si razil cestu podél přeplněného tanečního parketu ke stolkům v zadní části místnosti, kde jsme se s Lenou zrovna usadily, zpocené a přiopilé, po tanci na hudbu místního diskžokeje, jak se jim tehdy říkalo. Psal se rok 1982, takže nám nejspíš pouštěl Human League nebo Michaela Jacksona, Duran Duran či Davida Bowieho. Milovaly jsme Alextreff hlavně proto, že místní diskžokejové dávali přednost západní muzice před východní, navzdory oficiálním pravidlům, podle nichž by to mělo být přesně naopak. Samozřejmě jsme jednoznačně vítaly cokoliv, co se aspoň trochu vymykalo záplavě vládních nařízení a pravidel.

Lena mě šťouchla do ramene a zakoulela očima Friedrichovým směrem. „Máš tady svýho kámoše.“

„Nech toho,“ podívala jsem se na ni a obě jsme se rozesmály.

„Hallo, Greto, ahoj, Leno.“ Friedrich zvedl ruku na pozdrav a oblažil nás svým typickým dychtivým úsměvem. Venku panovala mrazivá únorová noc, takže se mu brýle v horkém a zakouřeném baru okamžitě zamlžily.

„Tebe bych tu nečekala,“ poznamenala Lena s potutelným úšklebkem a okamžitě si zapálila cigaretu, jako by si jeho přítomnost žádala nikotinovou vzpruhu. „Podplatil jsi ostrahu, aby tě nechali předběhnout frontu?“

„Nein, dneska má službu u vchodu Günther.“

„Jak se máš, Frede?“ usmála jsem se na něj a jako vždycky jsem se snažila aspoň trochu vyvážit Leninu nevraživost. Nikdy neměla mého kamaráda z dětství a parťáka na běhání ráda – nedůvěřovala mu, jak říkala, jenže Lena nedůvěřovala skoro nikomu od doby, co ji a jejího strýce udal neznámý práskač na Stasi kvůli pokusu o zorganizování prodemokratického protestu. Já jsem si ale byla jistá, že je Friedrich neškodný.

Naše matky se odedávna přátelily, takže jsme vyrostli bok po boku a společně jsme i trénovali na sportovní dny a na studentskou spartakiádu. Přestože jsem věděla, že jeho city ke mně jsou silnější než ty mé k němu, nikdy jsem necítila potřebu si od něj udržovat odstup. Díky vrozené soutěživosti jsem s ním při ranních bězích měřila své síly, a mám-li být upřímná, mému egu jeho pozornost lichotila, i když jsem neměla ani v nejmenším zájem překročit v našem vztahu hranici přátelství. Lenu vždycky rozčílilo, když se objevil na místech, kde čekal, že budeme, ale mně to vážně nevadilo – a obzvlášť ne tohoto večera, protože jak se záhy ukázalo, přivedl mi tebe.

„Ja, alles gut,“ odpověděl Fred, než se k nám otočil zády a zavolal v angličtině: „Tady jsem! Pojďte za mnou!“ A v té chvíli jsem tě poprvé spatřila.

Byl jsi poměrně vysoký, i když mírně nahrbený, jako kdybys byl z té své výšky trochu nesvůj. Světle hnědé vlasy ti sahaly po ramena, takže ti přepadávaly přes límec tmavomodré a červené bundy s logem Adidas i přes zelenou šálu, kterou jsi měl omotanou kolem krku. Milý, upřímný obličej s tvářemi zarudlými od venkovního chladu a s nejistým úsměvem prozrazujícím, že ti tohle prostředí moc nesedí, i když ses snažil budit opačný dojem.

A to se ti dařilo, Henry.

„Kdo jsou tví přátelé, Frede?“ zeptala jsem se a usmála se na tebe i staršího muže stojícího po tvém boku.

„Henry a Mike z Anglie,“ pronesl Friedrich svou mizernou angličtinou se silným německým přízvukem. „Přijeli instalovat do továrny stroje z Británie.“ Zazubil se na vás, zatímco jste si odkládali bundy. „Já vás mám na starost, ja? Taky jsem váš tlumočník. A přítel!“ Poplácal vás po ramenou. „Tohle je Lena a tohle je moje velice dobrá kamarádka Greta. Mluví anglicky mnohem líp než já.“

Vstala jsem a podala ruku nejdřív Mikeovi a potom tobě. Byla jsem naprosto uchvácená, stejně jako když nám tetička Ilsa občas poslala ze Západního Berlína balíček s výbornou kávou a švýcarskou čokoládou.

„Ahoj, Henry,“ pozdravila jsem tě.

„Ahoj.“ Tvůj úsměv se ti odrazil až v očích – měly nezvykle výrazné zeleno-modré duhovky, jak jsem si stihla všimnout. „Rád tě poznávám, Greto.“

Nevyslovil jsi mé jméno správně, ale já jsem tě hned neopravila. „Gré-ta,“ nabádala jsem tě později, když naše prvotní seznámení přerostlo v něco hlubšího, „ne Gretta.“ Ale v těch prvních okamžicích mě tvá anglická výslovnost fascinovala, stejně jako všechno ostatní.

Všiml sis, jak silně jsi na mě zapůsobil? Chápal jsi, jak neskutečně vzrušující pro mě bylo potkat někoho, jako jste byli ty a Mike? Zeď, která téměř po celý můj život rozdělovala naše město vedví, zároveň fyzicky izolovala nás Ostlery od Zápaďáků, ke kterým jsi patřil i ty, a zároveň nám bránila v přístupu k vaší kultuře: ke knihám, hudbě a televizi, kterou naše vládnoucí Sjednocená socialistická strana považovala z ideologického hlediska za škodlivou. Ačkoliv v době našeho setkání s námi vedla bitvu už téměř prohranou, tato fyzická bariéra byla stále přísně střežená, takže seznámit se s někým ze Západu bylo takřka nemožné. Já jsem měla příležitost potkat se občas aspoň se zahraničními studenty na univerzitě, ale většina z nich pocházela jen z dalších komunistických zemí. Pouze párkrát jsem mluvila se západními Němci přímo tady v Alextreffu, když se snažili okusit trochu východního nočního života, než jim o půlnoci vypršela jednodenní víza. A jednou jsem se dala do řeči s nějakými americkými turisty, kteří se mě ptali na cestu. Ale ještě nikdy jsem nepotkala nikoho z Anglie. Takže ano, přiznávám, že jsem byla z našeho setkání naprosto uchvácená, Henry. Byla jsem nadšená tvým anglickým přízvukem, bundou Adidas, džínsy značky Levi’s i vším ostatním, co prozrazovalo tvou rozkošnou cizokrajnost.

„Dáte si něco k pití?“ snažil se Friedrich překřičet hudbu.

„Pivo, prosím,“ odpověděl jsi, ale pořád ses díval jen na mě. A já jsem si uvědomila, že ani já od tebe nedokážu odtrhnout oči.

„Přinesu vám Moulin Rouge,“ prohlásil Friedrich, „to je lepší!“

„Für mich bitte auch,“ řekla jsem a on se odporoučel, aby nám přinesl koktejly, zatímco já před tebou stála jako přikovaná k zemi.

Toužila jsem zvednout ruku a dotknout se tě, ale neudělala jsem to.

Ráda bych ti něco řekla, ale najednou se mě zmocnil nezvyklý ostych.

V tu chvíli mi bylo jasné, že moje reakce na tvou blízkost nesouvisí jen s tvým anglickým původem ani nemá co do činění s politikou, berlínskou zdí a vzrušením z toho, že můžu mluvit s někým z druhé strany. Byla dána jen a jen tebou. Řízena vnitřním instinktem. Osudová přitažlivost. Tušení, že po tvém boku zažiju skvělé věci.

Cítila jsem, jak mě Lena probodává pohledem, zatímco já se na tebe přihlouple culila a můj svět se neznatelně vychýlil ze své osy.

Co se dělo potom? Jestli si dobře vzpomínám, Lena vytáhla Mikea na taneční parket, Friedrich se pustil do řeči s někým, koho nejspíš znal, a my jsme se najednou řízením osudu ocitli o samotě. Usmívali jsme se na sebe přes umakartovou desku stolu.

„Ty nechceš tancovat?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl jsi hlavou. „Obávám se, že mám obě nohy levé.“

Zasmála jsem se. Zwei linke Füße. Pobavilo mě, že v obou jazycích používáme stejný obrat. „To nemůže být pravda.“

„Ale je. Bohužel mi naprosto schází smysl pro rytmus. Pro všechny bude mnohem bezpečnější, když zůstanu sedět u drinku.“ Významně ses podíval na svou sklenici. „Co mi to vlastně Friedrich přinesl?“

„Moulin Rouge. Broskvová pálenka, pomerančový džus a červené víno.“

„Aha.“ Váhavě jsi sklenici zvedl. „Když jsi v Římě…“

„Cože?“

„To je takové pořekadlo, že když se člověk ocitne na nějakém novém místě, měl by vyzkoušet místní speciality.“

Zazubila jsem se. „Když jsi v Berlíně, musíš říkat prost.“

„Prost,“ zopakoval jsi po mně s přízvukem, který roztomile tahal za uši, a přiťukli jsme si. Pár vteřin jsme si hleděli do očí, teprve potom ses napil a ušklíbl ses. „Je to… zajímavé.“

Rozesmála jsem se a pohledem jsem nepřestávala hltat tvou tvář. Nedokázala jsem se tě nabažit. Pohledný Engländer, ten fascinující kousíček Západu sedící přímo přede mnou na mé oblíbené diskotéce. „Můžu ti něco říct?“ odhodlala jsem se. „Studuju angličtinu na univerzitě, ale ty jsi první opravdový Angličan, kterého jsem kdy potkala. Není to šílené?“

„Ty studuješ?“ Ve tvém hlase se objevil náznak překvapení, jako kdybys nepředpokládal, že holka z NDR by mohla chodit na univerzitu.

„Ano, na Humboldtově univerzitě. Angličtinu, překladatelství a tlumočnictví, posledním rokem.“ A taky povinně ruštinu, sportovní výchovu a marxismus-leninismus, ale o tom jsem se raději nezmínila.

„Mluvíš moc dobře.“

Cítila jsem, jak se ve mně rozlil hřejivý pocit. „Děkuju.“

„Omlouvám se, ale já neumím německy ani slovo.“

„Nemáš se proč omlouvat. Zdá se mi, že celý život nečekám na nic jiného, než že si konečně budu moct promluvit s Angličanem v jeho rodném jazyce.“

Usmál ses a tváře ti lehce znachověly. „Až do pondělního příjezdu jsem žádného Němce nikdy nepotkal – natož někoho z Východu,“ dodal jsi a mě až zarazilo, jak málo záleží na tom, odkud pocházíme. Byli jsme dva cizinci z opačných stran zdi, a přesto jsme byli stejní, nemyslíš? Dva mladí lidé, kteří právě vykročili na cestu životem a pátrali po něčem, co nedokázali přesně definovat, dokud to nenašli.

Naklonila jsem se přes stůl a srdce v hrudi mi divoce bušilo. „A co na nás říkáš?“

Zadíval ses na svůj drink a tvář ti znovu zalil ruměnec. „Zdá se mi, že bych vás chtěl poznat trochu blíž.“ Potom jsi vzhlédl a stydlivě ses na mě pousmál. Mnou projel opojný pocit, protože mi došlo, že ať cítím cokoliv, je to vzájemné.

Od té chvíle jsme si bez přestání povídali. Vyprávěl jsi mi o Oxfordu, o městu, které pro mě bylo stejně exotické jako amazonská džungle anebo africké pláně. Popisoval jsi mi svou práci strojního inženýra, které jsem moc nerozuměla, ale jíž jsem v duchu děkovala, že tě přivedla až do našich končin. Já jsem ti vyprávěla o rodičích a pubertální sestře Angelice a také o svých studiích – prostě o běžných věcech, o jakých si lidé obvykle povídají, když se vidí poprvé. Mnohem víc než témata našeho rozhovoru se mi však vybavuje, jak silně jsem vnímala obrovskou přitažlivost, která nás vnitřně poutala. V baru bylo hlučno, přeplněno a horko, ale to vše nás ještě víc tlačilo jednoho k druhému. Nakláněli jsme se při rozhovoru co nejblíž k sobě, naše tváře dělilo jen pár centimetrů, vnímala jsem teplo tvé kůže, cítila tvou vůni. Dívala jsem se na tvé prsty objímající hrdlo sklenice a musela jsem se ovládat, abych tě nechytila za ruku a nepropletla si tvé prsty se svými. Pečlivě jsem si prohlížela každičký detail tvého těla, jako kdybych nikdy nic podobného neviděla: napjatou kůži na kloubech tvé ruky popraskanou chladem, strniště na tvé bradě, ohromující jas tvých očí, které na mě hleděly se stejnou klíčící nadějí, jakou jsem i já cítila ve svém nitru.

Jednu naši debatu si ale vybavuju zcela jasně.

„Už jsi byla někdy na Západě?“ zeptal ses se stejným zájmem, s jakým jsi vedl celý náš rozhovor, ovšem v tomto případě mě tvá otázka zaskočila a ztuhl mi úsměv na rtech. Vážně ses potřeboval na něco takového ptát? Anebo pro tebe bylo jednoduše nepředstavitelné, že by nějaká země mohla bránit svým občanům cestovat tam, kam se jim zachce?

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla jsem tiše, ale musel sis všimnout, jak mi ztuhly rysy.

„Promiň, já…“

„To je v pořádku,“ zavrtěla jsem hlavou a podařilo se mi vzkřísit úsměv. „Nebyla, ale jsem pevně rozhodnutá se tam jednoho dne dostat.“

Myslela jsem to smrtelně vážně, jakkoliv bylo naivní doufat, že by se mi to mohlo povést dřív, než budu stará. Důchodci na Západ vycestovat mohli, zatímco lidé, kteří měli za zdí příbuzné v přímé linii, dostávali povolení vycestovat jen u příležitosti důležitých událostí, jako byly narozeniny, svatby, pohřby, a to jen za předpokladu, že je úřady považovaly za spolehlivé a nepředpokládalo se, že by na Západě zůstali. My ostatní jsme si museli vystačit s tím, co nabízely jiné socialistické země. Já jsem byla s kamarády v Bulharsku a Československu a každý rok jsme s rodinou jezdili stanovat k Ostsee, tedy k Baltu, anebo k Balatonu do Maďarska. O Západě jsem mohla jen snít – o Paříži, Londýně, Benátkách a kalifornských plážích lemovaných palmami. Pilně jsem studovala a dodržovala veškerá pravidla, abych se dostala na vysněný obor na univerzitě, protože jsem doufala, že jako profesionální tlumočnice a překladatelka bych mohla mít nepatrnou šanci dostat se přes zeď za prací. Koneckonců Friedrichův otec měl známého, který znal někoho, kdo pracoval pro nějakou mezinárodní organizaci a příležitostně na Západ cestoval, takže když to dokázal on, proč bych to nemohla dokázat i já? Ale podle Leny jsem si dělala marné naděje, když jsem si myslela, že by mi to úřady mohly povolit, aniž by po mně chtěly něco víc, než jsem jim byla ochotná dát. Nejspíš měla pravdu. Občas jsem si uvědomovala, jak balancuju na hraně, když neustále zvažuju, jaké kompromisy jsem ještě ochotná udělat, abych se vyhnula potížím a zároveň se přiblížila ke splnění svých snů, a jaké ústupky jsou pro mě už nepřijatelné. Takže zatímco jsem u přijímaček na vysokou poctivě odrecitovala základní pilíře generální linie strany, což bylo povinné pro přijetí na můj obor, podařilo se mi odvrátit několik pokusů stranických funkcionářů, kteří mě chtěli přimět, abych do této strany také vstoupila. Tančila jsem na tenkém ledě, Henry, když jsem se snažila hrát roli poctivé socialistické občanky a zároveň snila o docela jiném životě, jenže té noci, co jsem tě potkala, se se mnou ten led propadl. Protože pravověrní socialističtí občané se nekamarádíčkují s kapitalisty, s nepřáteli ze Západu – a já to přesto dělala, smála jsem se a flirtovala s Angličanem na místě, kde se to jen hemžilo představiteli Horch und Guck, jak jsme v Berlíně přezdívali těm, kdo zastávali roli tajných očí a uší strany. Ve stejném okamžiku jsem si uvědomila, že v mém životě je ještě jedna oblast, ve které nejsem ochotná přistoupit na kompromisy, jakkoliv to může zmařit mé sny, a tou je láska.

„Hej, Freunde!“ Oba jsme polekaně zvedli hlavy, když Friedrich vklouzl na židli vedle nás. Vrhl jsi na mě smutný a omluvný pohled plný lítosti – ať už to bylo cokoliv, já to vnímala stejně –, než ses otočil k němu, abys ho pozdravil, a magnetické pole, které nás k sobě do té chvíle poutalo, se rozplynulo.

Musel mě prozradit výraz v mé tváři.

„Co se děje?“ zeptal se Fred a přátelsky mě šťouchl do ramene. Přitom to určitě věděl moc dobře, copak se to dalo přehlédnout?

Když o tom teď přemýšlím, považuju právě toto za spouštěcí moment všech událostí, které následovaly. Kdybych lépe skrývala, jak rychle a bezhlavě jsem se do tebe zamilovala, kdybych jen trochu myslela na Fredovy city, možná by se běh věcí příštích vyvinul jinak. Co se stalo, nedá se odestát. Zpátky to nevrátím. Nemůžu na tom nic změnit, i když jsem si to v průběhu následujících let tolik přála.

Ten večer jsme už neměli šanci v rozhovoru pokračovat. Friedrich se postaral, ať už úmyslně či bezděčně, abychom se toho večera už o samotě neocitli, a o něco později Mike prohlásil, že se musíte vrátit, protože zítra je třeba něco vyzvednout v Lipsku a nesmíte zaspat.

„Doufám, že se někdy potkáme,“ obrátil se Mike k Leně a ke mně. „Budeme tu ještě osm týdnů.“

Osm týdnů! „Taky doufám,“ řekla jsem a nedokázala od tebe odtrhnout oči.

„Ano, já…,“ začal jsi, ale Fred tě přerušil.

„V továrně vás čeká spousta práce! Myslím, že na další zábavu vám moc času nezbude.“

Málem jsem se rozesmála, ale dřív než jsem stihla proti téhle směšné výmluvě cokoliv namítnout, promluvila Lena. „Ja, smůla. Ale rády jsme vás poznaly. Tak tschüß !“

Tázavě jsem na ni pohlédla. Byla po tanci celá splavená, ale úplně zářila. Ucítila jsem však, jak mě zlehka tahá za ruku, a ve tváři jí probleskoval varovný výraz. Pro dnešek sis zábavy užila dost, tak se s tím hezkým Anglánem rozluč a nech ho jít, nabádal mě. Za ty potíže ti nestojí.

Jenže já to nedokázala. Pro mě už bylo pozdě.

„To je vážně škoda,“ posteskl sis. „Jak to ale vypadá, nezbývá nám vskutku nic jiného než se rozloučit.“ Věnoval jsi mi žalostný úsměv a vyrazil jsi ve stopách Friedricha a Mikea, kteří kličkovali mezi stoly směrem k východu. Hrudník se mi sevřel v náhlém záchvatu paniky a už jsem neváhala ani vteřinu, vyprostila jsem se z kamarádčina sevření a rozeběhla se za tebou. Když jsem tě dohnala a dotkla se tvé paže, srdce mi bušilo až v krku.

Otočil ses.

„Chci se s tebou znovu vidět,“ vyhrkla jsem, protože to byla pravda.

Sledovala jsem, jak se ti rozjasňují oči a na tváři se ti rozlévá tak široký úsměv, až ses celý rozzářil. „Stačí říct kdy.“

„V sobotu. V deset dopoledne na Alexanderplatzu.“

Přikývl jsi a tím nejjemnějším dotykem jsi mi konečky prstů přejel přes ruku. „Budu tam.“

3

HENRY, 2018

Ve čtvrtek ráno zamíří Henry na kole přes centrum Oxfordu do své dílny vJerichu – nejdřív dolů po Cowley Road, potom přes Magdalen Bridge, vzhůru po High Street apřes široký bulvár St. Giles až do Little Clarendon Street. Usilovně šlape do pedálů proti nárazovému větru. Kolo zamkne před dílnou ke sloupu veřejného osvětlení azašátrá vkapse po klíči od dveří, až nahmatá kroužek smalým dřevěným přívěskem ve tvaru medvěda, který má už odnepaměti. Dveře jdou kvůli chladu otevřít jen ztuha, atak do nich musí strčit ramenem. Uvnitř se nadechne známé vůně vosku, laku ahoblin, zatímco si odmotává zkrku šálu aodkládá bundu na věšák. Konečně je zase tady, ve svém bezpečném útočišti, na svém oblíbeném místě.

Přejede dlaní po stolku paní Clearyové avnímá, jak je díky nekonečným hodinám smirkování jeho povrch dokonale hladký. Úsilí, které opravám věnuje, se vždycky vyplatí. Když opravené věci opouštějí jeho dílnu, musí být vperfektním stavu. Trochu ho vždy zabolí, když pomyslí na budoucí šrámy, které je nevyhnutelně poznamenají, jakmile se ocitnou mimo jeho péči. Kolečko od vázy skvětinami postavené na dubový stůl, mastné šmouhy od kočky, která si otírá vousy onohy týkové židle, rýhy aškrábance způsobené temperamentním batoletem jezdícím malým náklaďáčkem po leštěné mahagonové desce příborníku.

Stůl paní Clearyové zosobňuje důvod, proč po letech servisních prohlídek aoprav průmyslových strojů založil tuto dílnu. Chtěl navracet krásu předmětům, za nimiž se skrývají příběhy. Předmětům shistorií vzešlou zlásky alidské blízkosti; předmětům, které mají nějakou přidanou hodnotu, jako třeba ten dřevěný přívěsek na klíčích, jejž opatruje jako oko vhlavě od chvíle, kdy mu ho Greta věnovala. Proto si udělal kurz práce se dřevem, naučil se truhlařině, soustružení aintarzování. Seznámil se stím, jak jednotlivé druhy dřev reagují na různé atmosférické podmínky, jak se dají brousit, voskovat či lakovat, aby na nich vynikla jejich přirozená kresba. Aprotože ovečerech avíkendech neměl nic lepšího na práci než sedět vprázdném domě, zapsal se do kurzu na obrábění kovů, zúčastnil se hodinářského workshopu achodil na sobotní lekce keramiky. Nyní díky tomu dokázal opravit téměř cokoliv, co se vjeho dílně objevilo (akdyž ne, obvykle znal někoho, kdo to uměl), sám se však specializoval zejména na dřevo, svou odvěkou lásku. Žádný další materiál mu nepřinášel zdaleka tolik radosti.

Příběh tohoto mahagonového stolku ho obzvlášť zasáhl. Jak se mu svěřila jeho majitelka, paní Clearyová, byl to dárek od jejího nedávno zesnulého manžela. Pan Cleary ho pro ni nechal speciálně vyrobit upříležitosti synova narození; ten však vdevatenácti letech tragicky zahynul při dopravní nehodě. Způsob, jakým onich mluvila – osynovi, který skonal před deseti lety, iosvém muži, který odešel loni –, ho dojímal. Stůl byl ztělesněním její lásky knim ataky jejich lásky kní. Byla to ta nejcennější věc, kterou vlastnila, jejímu srdci nejdražší. „Můžu se spolehnout, že se mu budete věnovat stou nejlepší péčí?“ ujistila se, když vycházela ze dveří. „Máte mé slovo,“ slíbil jí amyslel to zcela vážně. Choval se ktomu stolku stejně, jako kdyby to byl jeho vlastní dárek pro manželku knarození jejich syna.

To by ale od něj jeho žena nesměla před čtyřiatřiceti lety odejít.

Anebo by se jim dítě muselo narodit dřív, než to udělala.

Henry si uvaří kávu apustí si rádio. Místo poslechu pochmurných předpovědí počasí svarováním před prudkými sněhovými bouřemi na Rádiu 4 raději přeladí na stanici shudbou zosmdesátých let. Vezme měkký hadřík, namočí ho do vosku, přejede sním přes desku stolu asleduje, jak se vosk vpíjí do dřeva. Henry zhluboka vydechne avnímá, jak zněj odchází poslední zbytky napětí zté včerejší nešťastné večeře usestry.

Nanášení jedné vrstvy mu zabere dobrou hodinu, možná ivíc, je však natolik pohroužený do práce, že mu čas utíká jako voda. Když je hotový, poodstoupí azadívá se na své dílo kritickým pohledem, ale není co kritizovat. Výsledek je nádherný. Doufá, že sním bude paní Clearyová souhlasit. Ve skutečnosti si tím je jistý. Tuto fázi práce má téměř nejraději: když může vrátit svěřený předmět lidem svědomím, že předčil jejich očekávání. Že se mu podařilo vdechnout nový život něčemu, co je pro ně tak výjimečné. Tedy téměř – protože to připomíná malou smrt, když se musí rozloučit svěcí, které věnoval tolik svého času apéče.

Zrovna nadepisuje jméno paní Clearyové na bílou obálku, do níž před okamžikem vsunul fakturu, když vtom někdo zaklepe na dveře. Skrz skleněnou výplň vidí tvář, kterou částečně překrývá klasický zlatý nápis vyvedený před pár lety jeho přítelem písmomalířem: HENRY HENDERSON –OPRAVY. Je to obličej mladé ženy. Má zardělé tváře ablonďaté vlasy jí povívají ve větru. Henry odemkne (obvykle mívá zamčeno, pokud sněkým nemá domluvenou schůzku, moc lidí kněmu ale nechodí) aspolu seženou jako by pronikl do místnosti ivítr.

„Páni, děkuju, dneska docela fouká. Bála jsem se, že mě to ztoho chodníku odnese! Jsem tady správně?“

Vnáší mu do místnosti iznačný hluk. Nejde jen otu spoustu slov, jimiž ho zahrnula, aruší tak jeho oblíbené „Friday I‘m in Love“ od Cure, ale ioto, jak hlasitě oddychuje, jako by byla vyčerpaná po náročné cestě, anavíc šustí obrovskou igelitkou, kterou svírá vruce, zatímco kožená kabelka jí šelestivě klouže po péřové bundě. Auž vůbec nemluvě okňourání dítěte zavěšeného vnosítku na její hrudi.

„Kristepane, to se musel probudit zrovna teď ? Spí teprve čtvrt hodiny, tak jsem doufala, že to tady svámi vklidu vyřídím. Omlouvám se.“

Henry zavrtí hlavou. „To je vpořádku. Co pro vás můžu udělat?“

„Víte…“ Žena přejde ke stolku paní Clearyové adřív, než ji Henry stihne zarazit, položí igelitku na jeho vyleštěný povrch. „Mám tady takovou věc…“

„Tam ne, prosím!“ Vrhne se ke stolku, zvedne tašku apřejede přes hladkou desku dlaní, aby zkontroloval, zda na něm nezanechala nějaké stopy.

„Promiňte.“ Usměje se, jako by onic nešlo. „Jak říkám, mám tady takovou věc – ahele!“ Ukáže na obálku ležící na stolku. „Clearyová? Není to náhodou Janet Clearyová?“

„Vy ji znáte?“

„Pracuje na půl úvazku uOscara vjeslích.“ Poplácá dítě po zádíčkách. „Moc milá paní, je to hrozný, co se stalo jejímu synovi… Když ale někdo pije apotom sedne za volant… Díky bohu, že zabil jenom sebe ane ještě někoho dalšího. Aco si chudák ženská musela ještě vytrpět od svého manžela!“

Henry zamrká. „Vytrpět?“

„Vy otom nevíte?“ Zvedne překvapeně obočí. „Jedna maminka, se kterou se známe zjeslí, mi říkala, že ji bil. On se totiž taky rád napil, víte? Nevím, jak to sním mohla vydržet tolik let. Teď už má od něj konečně pokoj. Taky je zní od chvíle, co natáhl bačkory, docela jiný člověk. Ne že by mi do toho něco bylo, ale maminky vjeslích si rády podrbou, chápete? Jsou horší než školačky.“ Zahoupe dítětem, které kňourá stále víc. Henry ještě zpracovává novou informaci, brutálně prozaickou verzi příběhu, který mu ještě před chvíli připadal tak neskutečně romantický, když žena ukáže na igelitovou tašku. „Ale vraťme se ktomu, proč jsem přišla. Jde odřevěnou vázu, ikdyž já do ní žádné kytky nedávala, protože jsem se bála, že by se vní neudržela voda, ale možná jsem se bála zbytečně, co já vím?“ Henry otevře ústa, aby řekl svůj názor, ale ona pokračuje nezadržitelně dál. „Minulý týden ji starší dcera shodila zokenního parapetu – začala totiž zrovna chodit do baletu, víte, atrénovala piruetu – spadla na dlaždice apraskla odshora až dolů. Nejdřív jsem ji chtěla vyhodit, ale připadalo mi to škoda, protože jsem ji měla hrozně ráda.“

„Takže má pro vás nějaký zvláštní význam?“ Henry vyndá vázu ztašky.

Pokrčí rameny. „Asi jen že mi ji koupil Jack. To je můj muž. Byli jsme před rokem na jednom francouzském tržišti, už si vůbec nepamatuju, kde přesně to bylo, ata váza mi padla do oka. Vybavuju si, že chlapík, co ji vyrobil, mluvil osvých věcech sobrovským zápalem, nejspíš nás svou výřečností přesvědčil, abychom si ji koupili, ikdyž jsme ji ve skutečnosti vůbec nepotřebovali, jenže Jack mě přesvědčil, že si člověk občas musí dopřát iněco jen tak pro radost, atak mi ji pořídil jako dárek.“ Na vteřinu se odmlčí ave tváři se jí mihne výraz, který Henry nedokáže hned rozklíčovat. „Každopádně na tom parapetu vypadala moc hezky ajá byla fakt smutná, když se rozbila, atak jsem se svěřila kamarádce Sally, ata mi vás doporučila, aproto jsem tady! Co na to říkáte?“

Henry otočí vázu zkoumavě vrukou. Je vyřezaná zjednoho kusu bukového dřeva ana první pohled je zřejmé, že se jedná ovelice pracnou záležitost. Po celé jedné straně se však táhne ošklivá prasklina. Na opravu docela snadná věc. „Nemělo by to být nic složitého,“ zabručí. „Nechte mi ji tady, do začátku příštího týdne bych to mohl zvládnout.“

„Výborně!“ Obličej se jí rozzáří. „To by bylo úžasné.“

Henry sundá zpoličky sešit sobjednávkami. „Vaše jméno atelefonní číslo?“

„Lucy Kennyová.“

Podá jí objednávkový list spředpokládanou cenou. „Když se tu stavíte vpondělí odpoledne, bude tu pro vás připravená.“

„Vpondělí,“ zamračí se. „Vjednu jdu stímhle lotříkem na spánkovou kliniku – pořád nechce spát celou noc – ave tři musím vyzvednout dcerku ze školy, ale snad bych to mohla zvládnout mezitím, ano, pokud se mi podaří si to všechno dobře zorganizovat, což nemůžu dopředu úplně zaručit, protože tyhle věci mám jen málokdy pod kontrolou.“ Zasměje se. „Nedovedete si představit, jak dlouho trvá, než Oscara vypravím, abychom mohli někam jít. Musím ho přebalit, nakrmit, převléknout, vzít mu aspoň jedno náhradní oblečení, znovu ho přebalit, pokud si těsně před odchodem nakaká do plenek, což dělá vcelku soblibou, zabalit mu svačinu, hračky, ahlavně nezapomenout oblíbeného králíčka. Je to, jako když se připravujeme na válečnou výpravu!“

Henry cítí, jak pod palbou jejích slov mimoděk zavrávorá jako stromek zmítaný vichřicí. „Dobrá, uvidíme se tedy vpondělí, jestli vám to vyjde.“

Jenže ta žena, vlastně Lucy, už kněmu vté chvíli stojí zády, rozhlíží se po dílně arozepíná si bundu. Zpracovního stolu zvedá dřevěnou vyřezávanou lžíci, další objekt, který bude Henry muset opravit apřeleštit, aby ji mohl vrátit majitelce. Říkala mu, že ji dostala před pětadvaceti lety od svého muže kprvnímu výročí svatby. Trochu sebou cukne, když vidí lžíci vLucyině ruce, ale dřív než stihne cokoliv namítnout, lžíce už leží zpátky na pracovní desce.

„Tady to tak krásně voní. Ikdyž si říkám, jestli by člověk nebyl zfetovaný, kdyby tu dýchal ty výpary zlaků celý den.“ Znovu se zasměje. „Ale máte tu božský klid. Kristepane, co bych za to dala, kdybych tady mohla strávit celý den jen sama se sebou. Nechcete si to se mnou vyměnit?“ Znovu poplácá synka po zádíčkách aHenry cosi vyhýbavého zamumlá, když se dítě rozkřičí naplno. „Amáme to. No nic, nebudu rušit vaši pohodu. Můžu jen závidět. Děkuju vám, Henry. Uvidíme se vpondělí.“ Sebere si tašky azamíří ke dveřím.

Apřesně vokamžiku, než se Lucy otočí ke dveřím, to Henry spatří.

Žaludek se mu prudce sevře.

„Promiňte,“ vykoktá, „mohla byste…“

Žena se překvapeně obrátí zpátky.

„Váš přívěsek. Odkud ho máte?“

„Tenhle?“ Sundá si zkrku řetízek spřívěskem apodá mu ho, aby si ho mohl pořádně prohlédnout. Ano, způsob, jakým je kovový drátek smotán do trojrozměrného srdíčka, je velice precizní, podobá se téměř kovové krajce.

To nemůže být pravda.

„Dostala jsem ho před pár lety od mámy,“ odpoví Lucy. „Už si ani nevzpomínám proč, možná knarozeninám? Nebo kVánocům? Anebo jen tak. Moje mamka je moc hodná, často mi dává dárky jen proto, že jí padly někde do oka. Vždycky pronese: ‚Když jsem to uviděla, okamžitě jsem si vzpomněla na tebe,‘ avytáhne ztašky ozdobný běhoun na stůl nebo náušnice nebo sešit skočkou nebo cokoliv jiného. Jednou mi jen tak zčistajasna dala stěrku do kuchyně. Strašně jsem se tomu smála, ale od té doby ji pořád používám. Tenhle přívěsek jsem si každopádně moc oblíbila. Je zvláštní, nemyslíte? Nic podobného jsem nikdy neviděla.“

Henry přikývne. Na chvíli ho připraví ořeč vzpomínky, které se mu okamžitě začnou rojit vhlavě – jak jednou přišel domů aGreta ho přivítala sneobvyklým avelice krásným náramkem na ruce, který si jen tak mimoděk vyrobila, když si utelevize pohrávala skancelářskými sponkami. Následující den přinesl zahradnický drát aspeciální kleštičky na kov aona ho odměnila zářivým úsměvem. Vněkolika týdnech před svým zmizením téměř obsedantně vyráběla složitě proplétané šperky, jako by ji hnala nějaká zvláštní nervozita.

„Vaše matka?“ vzhlédne zpátky kLucy. „Nevíte, kde ho koupila?“

„Nemám nejmenší tušení. Možná vobchůdku sdárkovými předměty. Anebo na nějakém trhu? Vážně nevím. Rozhodně to ale nebylo vOxfordu. Máma totiž bydlí jinde. Žije vNottinghamu, odkud ostatně pocházím ijá, stejně jako Jack. Přestěhovali jsme se sem teprve před rokem, těsně předtím, než se Oscar narodil, protože Jack získal nové místo, okterém si myslel, že bude skvělé – po pravdě má do skvělosti vážně hodně daleko, kdybych měla být upřímná – ajá jsem si říkala, že stejně budu nějakou dobu na mateřské, takže pro mě to je…“

Henry ji přestane vnímat. Musel se zmýlit. Tohle nemůže být Gretin výtvor. Nechal se unést bujnou fantazií.

„… že je to pro něj dobrá příležitost, tak jsem mu řekla, vezmi to, mně se časem třeba taky podaří sehnat nějaké dobré místo. Ve vztahu musí jeden pro druhého hodně obětovat ateď byla řada na mně, chápete? Doufám, že se zachová stejně, až bude řada na něm. Doprdele! Promiňte, že jsem tak sprostá, ale to už je vážně tolik hodin? Musím přestat žvanit akonečně vyrazit. Uvidíme se vpondělí, jo?“

Aje pryč.

Po této příhodě už toho moc neudělá. Snaží se soustředit na práci, ale nakonec odhodí hadřík, sedne na kolo ajede domů tak rychle, jak jen to podmínky na silnici dovolí.

Ten zatracený přívěsek. Dokáže si Gretu živě představit, jak ho vyrábí – jak vraští čelo soustředěním, jak se její prsty hbitě pohybují, ohýbají aproplétají drátek, zatímco jí blonďaté vlasy padají do tváře. Je tak soustředěná, že by ho ani nevnímala, kdyby se jí na něco zeptal. „Hmm?“ řekla by jen. „Chtěl jsi něco, Schatz?“

Od chvíle, kdy naposledy spatřil její líbezný obličej, uběhlo už čtyřiatřicet let. Je to nesmírně dávno, takže bolest zjejího odchodu už není tak sžíravá jako dřív, apřesto si ji jeho tělo dobře pamatuje. Je to jako skotníkem po zlomenině – také vám pokaždé oteče, když se udělá vedro.

Vduchu se vidí, jak zase stojí vpředsálí kina na George Street avruce třímá dva lístky na film Nikdy neříkej nikdy. Čekal tam tehdy celou věčnost, nejdřív zmatený, potom mírně naštvaný anakonec vystrašený, než se spěšně vydal domů vnaději, že ji tam najde, že se mu uleví, až zjistí, že na kino zapomněla, protože se nechala příliš pohltit svou nejnovější překladatelskou zakázkou.

Jenže doma na něj místo ní čekal jen vzkaz. Ten strašlivý, neuvěřitelný vzkaz.

Omlouvám se, Schatz, ale nemůžu tu dál zůstat. Zapomeň na mě.

Najdeš si někoho lepšího.

Sláskou, G

Seděl stím útržkem papíru celé hodiny aslovo od slova ho pořád dokola rozebíral.

Nemůžu tu zůstat místo nechci tu zůstat.

Omlouvám se, jako kdyby svého činu skutečně litovala, jako kdyby věděla, že dělá nesprávnou věc.

Schatz – to německé láskyplné oslovení, které od ní tak rád slýchával. Něco jako poklade, zlatíčko, miláčku. Takto člověk oslovuje jen toho, na kom mu záleží.

Sláskou – protože ho pořád miluje. Stoprocentně. Cítil to ve svém srdci.

Jeho žena ho opustila aon nemá nejmenší tušení proč.

Nicméně ostatní hned přispěchali shromadou zaručených teorií.

„Mrcha jedna! Očividně tě jen využila, aby se dostala zNDR,“ zněl Charlottin přímočarý verdikt. „Ale neměj strach, Henry, ztoho se dostaneš – není to jediná štika vrybníku…“

„Promiňte, pane,“ obrátil se na něj blahosklonně mladý policista, který přišel do jeho bytu, poté co si přečetl Gretin vzkaz. „Promiňte, ale ona přece není nezvěstná, jen od vás jednoduše odešla, to je všechno. Možná utekla snějakým milencem?“

„To je mi líto, kámo, zdála se být tak milá. Ženský, co naděláš.“ Tolik od Mikea, který poznal Gretu ve stejný den jako on aod něhož by Henry čekal přece jen nějaké pragmatičtější vysvětlení.

„Po tom všem, co jsme pro ni udělali, abychom jí pomohli se začlenit!“ okomentovala tu zprávu jeho matka, která vzápětí bezstarostně dodala: „Nejspíš je to takhle pro tebe nejlepší, drahoušku.“

Všichni se domnívali, že by se stím měl smířit aposunout se dál.

Jenže on nechtěl. Nemohl. Aspoň ne bez vysvětlení, které by mu dávalo smysl, bez toho, aniž by pochopil, proč šťastně vdaná žena náhle odejde od muže, který ji zbožňuje.

Uběhlo čtyřiatřicet let aon stále nemá uspokojivou odpověď. Čtyřiatřicet let bez zprávy, kde se jeho žena nachází anebo jestli je vůbec ještě naživu. Za tu dobu se mohlo stát cokoliv. Mohla zemřít. Téměř se mu podařilo přesvědčit sám sebe, že to tak musí být, že jediné vysvětlení pro tak dlouhé mlčení je smrt, jakkoliv pro to neměl jediný důkaz.

Teď mu ale vrtá hlavou, jestli přívěsek na krku té užvaněné zákaznice, která dnes přišla do jeho dílny, není náhodou znamení, že Greta přece jen nezemřela.

Pokud si ovšem jen nenalhává, že se jejím výtvorům podobá.

Když dorazí domů, okamžitě se vřítí dovnitř, aniž by zamkl kolo vkůlně jako obvykle, azamíří rovnou na půdu. Henry si vždycky potrpěl na pořádek, takže není těžké najít tu správnou kartonovou krabici. Všechny jsou popsané, aprotože se jich už léta nedotkl, musí přečíst nápisy na dvou nebo třech jiných krabicích, než konečně narazí na tu pravou: VĚCI ZE SUMMERTOWNU.

Když už bylo jasné, že se Greta nevrátí, Charlotte mu pomohla většinu jejích věcí odvézt do charity. Tedy… pomohla není úplně přesný výraz, spíš ho ktomu donutila. „Už toho bylo dost, Henry, nemůžeš si zbytu dělat svatyni.“ Naštěstí se mu podařilo pár věcí tajně schovat avzít si je ssebou, když pár měsíců po manželčině odchodu opustil summertownský byt, který si sám nemohl dovolit, ana čas se přesunul ksestře akIanovi, snímž tehdy chodila.