Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Veronika Válková

Viktoriánská Anglie
Záhada zmizelé kuchařky

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 192. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková redakce Gabriela Janů
Návrh obálky Petr Kopl
Grafická úprava a sazba Petr Kopl
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2025
Text © Veronika Válková, 2025
Illustrations © Petr Kopl, 2025

ISBN 978-80-271-8148-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-8147-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-5757-0 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU… ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. MYSLELA JSEM, ŽE JE V TOM NĚJAKÁ LOGIKA, ALE ATLAS NEJSPÍŠ FUNGUJE PODLE NĚČEHO ÚPLNĚ JINÉHO. NĚKDY - ALE OPRAVDU JEN NĚKDY - TO VYPADÁ, ŽE PLNÍ PŘÁNÍ. TŘEBA KDYŽ JSEM SE CHTĚLA ZNOVU POTKAT S NĚKÝM V MINULOSTI, KDO MĚ MÁ OPRAVDU RÁD, TAK MI TO DOPŘÁL. A KDYŽ JSEM SE O NĚKOHO V MINULOSTI ÚPLNĚ STRAŠNĚ ŠÍLENĚ MOC BÁLA, TAK MĚ TAKY POSLAL PŘESNĚ NA TO MÍSTO A DO TOHO OKAMŽIKU. ALE JINAK ZATÍM FAKT NEVÍM.

JO A BARČA. TEĎ UŽ STOPROCENTNĚ VÍM, ŽE SE MNOU DO TÉ MINULOSTI CESTUJE JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DOMŮ. ČÍM DÁL VÍC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE - A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ…

Kapitola 1

Bára se zamyšleně courala ze školy domů.

Včera se vrátili po více než dvou týdnech z vánočních prázdnin od babi jizerské. Vyjížděli až večer, za úplné tmy, protože se tatínek chtěl vyhnout zácpám na silnicích.

„Všichni se budou vracet tak, aby domů dorazili před setměním,“ vysvětloval mamince svůj plán. „My vyrazíme po večeři a budeme mít dálnici jen pro sebe.“

Ukázalo se, že podobný nápad jako tatínek měla polovina řidičů vezoucích své rodiny z prázdnin, takže zácpy na silnicích byly stejně, a do toho ještě za Mladou Boleslaví došlo k havárii, protože někdo dostal smyk, ale tatínka na to upozornila navigace a nabídla mu objízdnou trasu. Tatínek toho využil, a když po půlhodině už potřetí projížděli vsí jménem Vinec, maminka poznamenala, že románské kostely vineckého okruhu si vždy přála vidět, a ať tu tedy tatínek zastaví, když je, jak se zdá, Vinec jejich osudem, ona že si na ten kostel aspoň posvítí mobilem. Bára se nadšeně přidala, protože noční bojovka okolo kostela jí připadala jako velmi lákavé povyražení.

Tatínek Báru okřikl, ať si nevymýšlí hlouposti.

Bára se ohradila, že to byl maminčin nápad.

Tatínek odsekl, že to maminka myslela jen v legraci.

Maminka odtušila, že to myslela smrtelně vážně, a že by klidně vystoupila a ten kostel si prohlédla, než kolem něj tatínek pojede počtvrté.

Tatínek mamince nabídl, aby si za volant sedla sama.

Maminka řekla, že mileráda, jakmile se tatínek zeptá nějakého domorodce, kudy na Prahu.

Tatínek zavrčel, že se ptát nepotřebuje.

Maminka poznamenala, že tohle tvrdil Mojžíš taky, a pak bloudil čtyřicet let pouští.

Načež se v autě rozhostilo zlověstné ticho. Bára si ani netroufla říct, že se jí chce čůrat, a musela to vydržet až domů.

Naštěstí kolem vineckého kostela počtvrté nejeli, protože tatínek konečně přestal sledovat navigaci, dal na cedule u silnice a trefil na dálnici.

Domů dojeli asi v jedenáct, Bára to na záchod stihla jen tak tak a maminka ji hned zahnala do postele.

Takže neměla čas zjistit to, co potřebovala vypátrat už asi od silvestra.

Na půdě u babi jizerské totiž vyhrabala Příběhy Sherlocka Holmese od sira Arthura Conana Doyla. Což by nebylo nic převratného, protože detektivek s Holmesem tam byla hromada a Bára je měla přečtené všechny, některé, jako Psa baskervillského, i několikrát. Jenže tentokrát – tentokrát v jedné povídce narazila na cosi nečekaného.

Jmenovala se Pět pomerančových jadérek. Pokud mohla Bára soudit, tak asi sira Arthura moc nebavila, protože byla taková divně useknutá, jako by se jí už chtěl zbavit. O to ale nešlo. Šlo o to, že v té povídce vystupoval major Prendergast.

Tedy vystupoval… to jméno tam zaznělo jen jedenkrát, jistý pan Openshaw se zmiňoval, že mu major Prendergast vyprávěl o Sherlocku Holmesovi, Holmes ho prý zachránil před jakýmsi skandálem. Ale jakmile Bára to jméno uviděla černé na bílém, jako by do ní udeřil blesk. Neznala sice majora Prendergasta, ale znala poručíka Prendergasta. Setkala se s ním na své předminulé výpravě do minulosti, v Indii v roce 1858. Páni… to o něm píše i Doyle? nemohla věřit svým očím. Ale… proč jako o majorovi? Po návratu z Indie si našla, že v roce 1887 – a v tom roce se Doylova povídka odehrávala – se Harry Prendergast stal generálem. Že by to Doyle pomotal?

Tohle právě potřebovala zjistit, jenže když přijeli tak pozdě, nemohla. Musela to nechat na dnešek.

První týden po Vánocích ještě neměla kroužky, a tak ji výjimečně čekalo volné odpoledne. A to doslova, protože maminka musela jet do nakladatelství, takže se vrátí asi až kolem páté jako tatínek.

K obědu byly sice ve škole buchtičky se šodó, Bářino zamilované jídlo, ale stejně si v kuchyni nabrala z krabice na talířek slušnou hromádku cukroví, které jim na cestu nabalila babi jizerská. Zvlášť pečlivě vybírala išlské dortíčky, ořechy a linecké kytičky slepované marmeládou. Odnesla si kořist k sobě do pokojíčku a prolistovala si Cestovní deník časem a prostorem. Opravdu tam měla napsáno, že se Harry Prendergast v roce 1887 stal generálem. Ne majorem.

Zamyšleně snědla první išlský dortíček a sáhla po mobilu, že začne hledat. Pak ho zase odložila. Hledat na internetu může jindy. Jsou teprve dvě hodiny, času dost. Měla by se spíš věnovat Barčince. Včera se na ně kočička koukala jak na cizí. Nechali ji tu skoro dva týdny samotnou. Sousedka ji sice chodila krmit, ale Barča byla uražená, ani pohladit se nenechala. Želva Píďa byla v pohodě, ta zimovala v lednici, ale kočku do lednice zavřít nemůžete. Pokud nechcete, aby ji celou vyžrala, než vyrazí dveře.

A tak si Bára nacpala do pusy rovnou dva ořechy, takže vypadala jako křeček chystající si zásoby zrní na zimu, a vydala se na půdu.

Barču na obvyklých místech neviděla.

„Barčinko kočinko?“ zavolala na ni. „Čičičííí!“

Ozvalo se dup a hup, jak Barča odkudsi ze zaprášených temnot trámového stropu seskočila na skříň a z ní na podlahu.

„Mňaaa-ňa!“ volala na Báru a běžela k ní. „Mňa!“

„Ty už jsi mi to odpustila?“ radovala se Bára a pohladila ji po černém jiskrném kožíšku. Kočka se jí otřela o nohu a zase velmi naléhavě zamňoukala.

„Co se děje, Barčičí?“ zeptala se Bára.

Pak si uvědomila, že už skoro tři týdny nebyla na žádné výpravě do minulosti. Možná jí chce Barča naznačit, že je nejvyšší čas se zase někam vydat.

„Mám otevřít atlas?“ podívala se na kočku tázavě.

„Ňárrrňá,“ odpověděla Barča, což mohlo znamenat no konečně tě to trklo nebo koukej mě ještě podrbat na zádíčkách.

„Tak jo,“ otevřela Bára atlas. „Ale kam?“

Už dávno věděla, že atlas nefunguje podle nějakého prvoplánového logického systému, jako že tahle mapa vede do tohohle roku, tahle do téhle země… Zabralo, když se chtěla setkat s někým, kdo ji má opravdu rád, to ji atlas přenesl znovu k vikingu Illugimu. Když se chtěla dostat k někomu, kdo potřebuje pomoct, také to fungovalo – jenže pak se ukázalo, že pomoct potřeboval někdo úplně jiný. A tak to tentokrát nechala úplně na atlasu.

Ale až se vrátím, musím zjistit, jak to bylo s tím poručíkem – nebo majorem, nebo generálem – Prendergastem, pomyslela si, ještě než se s ní půda zahoupala.

Kapitola 2

Pod mihotavým světlem plynové lampy, která se snažila se zoufalou, leč poněkud marnou snahou prozářit temná zákoutí křivolaké uličky, si Bára prohlédla, co má na sobě.

Ty vanilkově žluté šaty skrinolínou, zpod níž čouhaly bílé krajkové bombarďáky, islamák uvázaný na megamašli pod bradou, znala. Naposledy se vnich ocitla vindické džungli. Rychle zkontrolovala sukni anašla na ní tytéž pečlivě vyspravené trhliny, které lehounký mušelín utrpěl, když se prodírala roštím kcivilizaci.

No to snad ne, hrklo vní jako ve starých kukačkách. Zase Indie? Copak vIndii může být taky takhle hnusné počasí? zažehrala na protivné mrholení achlad, který jí začal zalézat pod nehty. Navíc se zvedl opravdu nepříjemný, studený vítr, který si teď laškovně pohrával spapíry válejícími se vloužích ablátě. Jeden papír přivál Báře až knohám.

Hele, noviny! sehnula se pro zablácený hnus.

Jmenovaly se The Times. Ahned pod názvem stálo: Londýn, středa 5. října 1859.

Páni, zaradovala se Bára, takhle rychle jsem snad ještě nikdy nezjistila, kde akdy jsem! Tedy pokud nejsou ty noviny včerejší, ale to by byl stejně zanedbatelný detail. Zároveň se úplně zatetelila nadšením, protože Londýn vroce 1859, to je paráda! To je OBROVSKÁ paráda! Neboť ajelikož někdy vdubnu 1858 propustili poručíka madráských sapérů Harryho Prendergasta zIndie na zdravotní dovolenou, na které si pobyl pěkně dlouho, takže by mohl být vLondýně – ajá tu tudíž někde mám spřízněnou duši ahned se ji vydám hledat!

Bára se rozhlédla, jako by měla podle čeho se rozhodnout, kterým směrem se vydá. Oba konce uličky se beznadějně ztrácely vnoční tmě asševelením houstnoucího mrholení se přibližoval podezřelý pravidelný zvuk. Takové ťap–ťapklap, ťap–ťapklap.

VBáře by se krve nedořezal.

Okamžitě si totiž vzpomněla nejen na psa baskervillského, který je naštěstí vbezpečné vzdálenosti na jakýchsi blatech, ale také na Jacka Rozparovače, který vLondýně vraždil v19. století, tedy přesně tady ateď, abeze vší pochyby se zrovna blíží, aby se vrhl na svou další oběť.

Kvůli ozvěně, která se vprázdné ulici podivně rozléhala, se dalo obtížně určit, ze kterého temného konce ono ťap–ťapklap přichází. Ale bylo zřetelnější azřetelnější, aano, za závojem droboučkých kapek, které se jemňoučce třpytily vzáři lampy, se začala rýsovat postava, konkrétně mužská postava vplášti. Bára na nic nečekala avyrazila na tak střelhbitý úprk, že nutně musela připomínat kopeček vanilkové zmrzliny na kolečkách. Zdi vysokých domů odrážely dusot jejích botek aozvěna jim zlomyslně přidávala strašidelné dozvuky.

„Stůjte!“ křikl za ní někdo, nejspíš ona mužská postava vplášti, což Báru přimělo ještě přidat apři nejbližší příležitosti zahnula za roh vnaději, že pronásledovatele setřese. Sice se tímto úhybným manévrem dostala do skoro úplné tmy, ale skomíravé světlo lampy, které se sem ještě statečně dralo, působilo, že její světlé šatičky zářily jako kopeček vanilkové zmrzliny vhromadě uhlí, anavíc bylo slyšet, jak utíká. Takže pronásledovatele nesetřásla.

Přidala tedy ještě víc amálem si zlomila kotník ve vyzděné stružce, která znepochopitelných důvodů vedla přímo prostředkem uličky.

Běžela aběžela atma řídla, protože ulička ústila do širší ulice, vníž také poblikávaly plynové lampy.

Ojednu se opíral špinavý, dlouho neholený aod pohledu podezřele vypadající chlap. Na hlavě měl klobouk, který už dávno pozbyl původního tvaru, ale zřejmě byl dostatečně promaštěný na to, aby hromotlukovi posloužil jako deštník.

„Copak to tu máme?“ zachechtal se chraplavě, když se Bára vyřítila zuličky, aodlepil se od kandelábru. Zastavila tak prudce, že málem uklouzla na mokré kočičí hlavě. Tedy ne že by šlapala po živých kočkách. Kočičí hlavy říkala babi jizerská oblým říčním valounkům, jakými se dřív dláždily ulice.

„Slečinka je celá promočená, bude potřebovat zahřát,“ namířil si to drban rozvážně kBáře. Kroky jejího pronásledovatele se blížily.

Bára nečekala arychlostí motorové myši se pokusila prosmýknout vedle toho hnusáka, ale železným stiskem ji chytil za paži. Bára zaječela.

„Pane, okamžitě slečnu pusťte!“ prořízl noční ticho hlas zvyklý dávat rozkazy.

Hromotluk se rozchechtal, až se sípavě rozkašlal, ale Báru nepustil, ikdyž se kroutila jako žížala na háčku.

„Slyšel jste mne?“ zopakoval ostře muž, který do téhle chvíle honil Báru, protože to byl on, kdo na hulváta prve křikl.

„Slyšel, jelimane, ale neposlechl!“ chechtal se chlap.

„Máte poslední možnost,“ varoval ho muž vplášti.

„Jo? No to se vokáže,“ dochechtal se umaštěný chrapoun azahvízdal na prsty. „Time! Vočko! Kudlo! Bobe! Je tu nějakej drzej páneček aroztomilá slečinka!“

Vypadalo to, jako by ti čtyři vystoupili ze tmy, ale asi spíš vylezli znějakých dveří.

„Hlídej ji,“ strčil chlap Báru jednomu zkumpánů azačal si vyhrnovat rukávy.

Bářin pronásledovatel odhodil plášť ave skomíravém světle plynové lampy se matně zatřpytily zlaté knoflíky na vojenském kabátku. Hromotluk na okamžik zaváhal.

„Co se bojíš,“ houkl jeden zjeho kamarádů, „Dyk nás je pět!“

„Štyry, já musím držet tu křepelku!“ upozornil ho na špatné počty ten, kterému byla Bára svěřena do péče.

„No tak štyry, ive štyrech ho zaženem!“

Vzduch prořízl nezaměnitelný zvuk, jak důstojník tasil zbraň. Klidně asebevědomě kráčel knim, do světla pod lampou. Jak vystupoval ze tmy, nejdřív se zaleskla čepel šavle, kterou držel namířenou hrotem směrem kpobudům, pak zazářila jasně rudá barva vojenského sukna apotom světlo odhalilo jeho tvář.

Byl to mladý, asi pětadvacetiletý muž, světle hnědé vlnité vlasy měl zplihlé deštěm, tvář mu lemoval vous, který měl být zastřižený už před několika dny, ahejno budižkničemů provrtával pohledem očí takové světlé, šedohnědé barvy, která nezaujme, pokud vtěch očích není jiskra. Poručík Harry Prendergast vnich ovšem tu jiskru měl. Tedy aktuálně spíš paprsek smrti.

Báru samotnou překvapilo, jaký klid se vní téměř lusknutím prstů rozhostil ve chvíli, kdy poručíka poznala. Vprvní moment to opravdu nebyla ani radost ze setkání, ani překvapení, co tu právě vten nejvhodnější okamžik dělá, ale klid. Klid ajistota, že teď už je všechno vyřízené avpořádku.

Pobudové na okamžik ztichli, ale pak ten první, co ulovil Báru, hmátl někam do tmy avytáhl pořádný bytelný klacek.

„Pan důstojníček si voto řek,“ poznamenal auž se nechechtal.

Panu důstojníčkovi se ve tváři nehnul ani sval. Jeho šavle teď byla na dosah klacku.

Oni netuší, koho mají proti sobě, pošklebovala se vduchu Bára. Chlapa, který se běžně vrhá do nejprudších řeží, aby rozsekal hordu nepřátel do žrádla prasatům.

Pobudové to skutečně netušili, akdyž se na poručíka Prendergasta sřevem vrhli, přesvědčeni, že mu první ranou klackem přerazí šavli azbytek už bude piknik, šeredně se zklamali.

Bára byla přesvědčená, že kdyby chtěl, pozabíjel by je Harry jednoho po druhém během dvou minut. Ale ikdyž šavlí odrážel všechny rány, nikoho neprobodl. Jednomu lumpovi vyrazil několik zubů jílcem, kteroužto ranou ho okamžitě vyřadil zboje, tedy vlastně ze rvačky, ajednoho sekl do nohy. Měl tudíž proti sobě záhy jen dva, ati už se spíš bránili než útočili. Ve chvíli, kdy poručík – opět jílcem – rozbil hlavu tomu prvnímu chrapounovi, dali se na útěk všichni do jednoho.

Poručík Prendergast zastrčil šavli, upravil si kabátec adošel kBáře.

„Jste vpořádku, slečno Blackcatová?“ zeptal se starostlivě. Paprsek smrti zjeho očí zmizel, zůstala jen ta jiskra.

„Úplně,“ zakývala Bára horlivě hlavou, až se jí slamák svezl na stranu. „Avy? Neudělali vám něco?“

Poručík se pousmál.

„Ne,“ řekl. Vtom jednom slůvku byla velká dávka naprosté sebejistoty, kapička překvapení, že by si snad někdo myslel, že by mu tihle křupani mohli ublížit, notná dávka ujištění, že je všechno vnejlepším pořádku, atroška, jen nechtěně přiznaná troška potěšení, že si oněj někdo dělá starost.

„Odpusťte, že jsem se opozdil,“ omlouval se. „Neznám to tu atrochu jsem zabloudil.“

„Já mám pocit, že jste přišel právě včas,“ soudila Bára. „Taky mě mohli zabít.“

Harry zavrtěl hlavou. Nebyl ani moc udýchaný.

„Kdybych tu byl včas, byl bych stál uté lampy ve chvíli, kdy jste se objevila. Takhle jste mne mylně, leč oprávněně pokládala za nebezpečného pobudu, ato vás vehnalo do téhle situace. Je mi to moc líto.“

„Opravdu se nemusíte omlouvat, vždyť jste mi právě zachránil – COŽE???“ Báře došlo, co říkal oté lampě. Nebo možná nedošlo. „Kde že byste to kdy stál?“

„Já vám to vysvětlím, až bude vhodná doba,“ slíbil Harry. „Vím ovás všechno.“

„Všechno?!“

„Ano,“ kývl.

„Jak – všechno?“ nechápala Bára, nebo si možná spíš myslela, že bude bezpečnější nechápat.

„Všechno. Prosím,“ nabídl jí rámě adovedl ji kodhozenému plášti. Ležel těsně vedle louže, na níž se tvořilo čím dál tím víc kol, protože déšť sílil. Harry plášť otřepal znejhoršího ahodil ho Báře přes ramena. Vlastně to nebyl plášť, tedy ne takový, jaký nosil například d´Artagnan. Byl to kabát spelerínou dlouhou až do pasu, takže Bára mohla ruce strčit do rukávů, které jí přesahovaly až přes prsty.

„Máte úplně promočené šaty, ta lehoulinká látka se do londýnského počasí moc nehodí,“ poznamenal poručík.

Bára si doteď nevšimla, že je jak vodník Česílko, měla jiné starosti.

„Co všechno?“ urputně trvala na své otázce.

„Teď opravdu není vhodná chvíle, ti otrapové se mohou vrátit. Musíme vyrazit.“

„Co víte?“

Harry na ni chvilku mlčky hleděl.

„Jste zbudoucnosti.“

„Co že jsem?“ otevřela Bára nevychovaně ústa jak chlebovou pec.

„Nebo snad nejste?“

„No…“

„Pojďte,“ nabídl jí Harry znovu rámě avyrazil svižným krokem, takže vedle něj musela skoro běžet. Déšť vytrvale sílil.

„Už je po půlnoci, tak nejezdí omnibusy, adrožku vnoci avtomhle počasí taky nikde neseženeme,“ mračil se Harry. „Budeme muset pěšky. Jste zvyklá chodit pěšky?“

„Takže úplně všechno omně nevíte,“ poznamenala Bára.

„Ne, úplně všechno ne,“ zasmál se Harry, aBářin rýpanec po něm sjel jako po skle.

„Jsem.“

„Dobře,“ kývl spokojeně poručík Prendergast.

„Ajak to omně víte?“ vyzvídala zase Bára, protože to, co na ni Harry vybalil, tedy ne otěch omnibusech, ale obudoucnosti, to byl opravdu šok.

„To je na dlouho apříběh začíná vIndii. Všechno vám řeknu, ale musíme na to mít klid. Taky se potřebujete naučit důvěryhodnou povídačku, jak jste se tu ocitla,“ šibalsky na ni mrknul. „Stála mne pár guinejí.“

Bára se nechtěla ptát, co jsou to guineje, aby nebyla za hlupačku. Pokud si matně vzpomínala, byla to nějaká prasátka… prasátka… guinea pig! Ano, anglicky morčata. On za ni někomu dával párek morčat?!

„Já jsem na vás pod tou lampou myslela,“ řekla místo toho. „Vnovinách jsem viděla datum aříkala jsem si, že byste mohl být vLondýně aže bych vás zkusila najít.“

„To je od vás nesmírně milé,“ naznačil poručík Prendergast jako správně vychovaný britský gentleman mírnou úklonu. „Jsem rád, že jsem vám ušetřil čas astarosti. Aje mi velkým potěšením opět se svámi setkat,“ dodal.

„Mně taky,“ řekla Bára amyslela to upřímně.

Dokud byli vtěch ošklivých tmavých úzkých uličkách se spoustou haraburdí na zemi atu atam bez ohledu na déšť míjeli potácející se opilce, mlčeli aBára se poručíka držela jako klíště. Hm, to je zajímavé, pomyslela si, když se vyhýbali vrávorajícímu páru. Když se někdo pokouší od slova host udělat slovo hostka, jen aby za každou cenu vymyslel ženský tvar, přestože to zní jako kostka, proč taky nevymyslí ženský tvar od opilec? Byla by to opilka, nebo opilkyně? Nebo opilice? Když rovnoprávnost, tak se vším všudy, ne? Aproč zrovna hostka? Proč ne hostyně nebo hostice? Hostice. Jasně. Jestli mi někdy někdo řekne, že jsem hostka, tak mu řeknu, že já nejsem žádná hostka, že jsem hostice. Schválně, jak se na to bude koukat. Když už se vymýšlí patvar, tak přece může mít každý svůj vlastní vymyšlený patvar, ne?

Pak pustila všechny hostice, hostyně, opilky aopilice zhlavy, protože se musela soustředit na to, aby neuklouzla po mokrých kočičích hlavách, aby stačila panu poručíkovi ataky se jí trochu začal ozývat kotník, jak si ho zvrtla otu hloupou stružku uprostřed ulice.

Po velmi drahné době, když už měla na ramenou promočený plášť, slamák víc zplihlý být nemohl, Harryho uniforma se dala ždímat avbotách jim čvachtalo, se dostali do mnohem přívětivější části Londýna. Ulice tu byly široké ahezky udržované domy se pyšnily neméně hezky udržovanými předzahrádkami. Nepotkali ani živáčka, protože počestní aspořádaní londýnští měšťané touto dobou chrupali vduchnách, což jim Bára upřímně záviděla. Už sotva pletla nohama, byli na cestě nejméně hodinu. Harry by šel pořád stejně svižně jako na začátku, ale sohledem na Báru trochu zvolnil.

Konečně se před jedním domem zastavili. Měl tři patra apodkroví, vkaždém patře tři okna, khlavnímu vchodu se jako uostatních domů vté ulici šlo po schůdkách, které tvořily takový můstek nad – no, ne nad vodním příkopem, ale nad takovým pod úroveň chodníku zapuštěným minidvorečkem, do kterého se scházelo po schodech zulice avedla do něj dvě velká okna adveře ze suterénu. Aprávě ktěm dveřím ve dvorečku Harry zamířil. Cestou zaklepal na jedno ze dvou oken aza okamžik se dveře otevřely.

„Dobrý večer, pane,“ přivítala ho služebná, sotva očtyři roky starší než Bára.

Vklouzli dovnitř aděvče za nimi zamklo.

„Přilož vkuchyni, ať se ohřejeme, Ginny,“ požádal poručík služebnou, „asežeň slečně něco, do čeho by se mohla převléct. Mně přines zpokoje suché šaty ado postele dej ohřívač. Dnes tam bude spát slečna. Já přespím nahoře vpokoji pana Bella. Williama Bella,“ upřesnil aBára zastříhala ušima. William Bell? Je to poručík William Bell, vnuk Filipa de La Calmette? To musím zjistit! Ale určitě to bude on. To by byla příliš velká náhoda, kdyby pan poručík Prendergast znal dva Williamy Belly.

„Jak si přejete, pane,“ udělala Ginny pukrle, vzala Báře deštěm nacucaný plášť aodvedla je do kuchyně.

Bylo tady božsky teploučko, ajakmile Ginny přihodila do otevřeného krbu pár polínek aodběhla vykonat Harryho příkazy, stoupla si Bára co nejblíž kohni, aby se ohřála.

Ginny něčím připomínala myšku. Drobná, nenápadně roztomilá, tichá aneuvěřitelně rychlá, protože sporučíkovým suchým šatstvem byla zpátky cobydup.

„Pro slečnu musím něco najít,“ omlouvala se. „Asi něco po paní Ellen… tedy paní Woodové jsem chtěla říct. Myslím nějaké její dívčí šaty.“

„Hledej rychle,“ požádal ji pan poručík.

„… sim, jak si přejete,“ udělala Ginny pukrle achtěla vyběhnout ze dveří.

Jenže to nešlo.

Dveře právě zatarasila pohněvaná starší paní, která na sebe očividně narychlo hodila oblečení, ale už si nesundala noční čepec, zpod kterého jí vykukoval pramen prošedivělých vlasů.

„Co se to tu uprostřed noci děje, Ginny? Proč nespíš?“ zahromovala na služku. Ginny zřejmě nebyla tichá jako myška vždy avšude, nebo měla tato paní uši jako král Lávra.

„Já…“ než se Ginny zmohla na jakékoliv vysvětlení své nepřítomnosti vposteli, ostříží zrak vyburcované dámy odhalil další vetřelce vkuchyni.

„Pane poručíku?“ zamrkala překvapeně atón, jakým Harryho oslovila, vsobě obsahoval žádost – ne, obsahoval příkaz vysvětlit, co dělá důstojník uprostřed noci vkuchyni doprovázen…

„Slečno?!“ ztónu, kterým ta paní oslovila Báru, zase naprosto jasně vyplývalo, že slovo flundra nepoužila jen proto, že se to ve společnosti nehodí.

Harry zachoval chladnou hlavu. Rozkacená kuchařka očividně nepředstavovala vporovnání shordou indických povstalců žádné nebezpečí.

„Slečno Blackcatová, dovolte, abych vám představil paní Elmstoneovou, kuchařku uBellových,“ řekl. „Její telecí paštiku smandlemi abrusinkami si zamilujete. Paní Elmstoneová, slečna právě připlula zIndie, bude tu teď několik dní bydlet.“

Paní Elmstoneová sjela Báru pohledem od hlavy kpatě apak zase zpátky.

„Teda vypadá, jako by odtamtud spíš připlavala,“ poznamenala už smířlivě. Poznámka otelecí paštice, mandlích abrusinkách zabrala.

„Minuli jsme se vpřístavu amuseli jsme vtom dešti jít pěšky,“ vysvětlil Harry.

„Vy jste taky mokrý skrz naskrz!“ spráskla ruce paní Elmstoneová.

„Pršelo na nás oba,“ poukázal poručík na zjevný fakt.

„Hm,“ udělala paní Elmstoneová apřehlédla kuchyň pohledem generála obhlížejícího bojiště. Pak zapálila lampu, kterou Bára odhadovala na petrolejku, takže tam začalo být docela vidět, ze skoby na zdi odmotala provázek, smyčku na jeho konci navlékla na skobu zatlučenou na protější straně apřehodila přes ni dvě prostěradla, která vyndala zkoše.

„Večer jsme to sundavaly,“ řekla poněkud vyčítavě. „Sotva to doschlo.“

Pak zahnala Harryho za plentu astrčila mu tam suché šaty.

„Vy se převlékněte tady, pane poručíku,“ nařídila mu. „Rychle, ať nedostanete zápal plic.“

Pak Báru popostrčila blíž ke krbu.

„Vy se zatím, slečno Blackcatová, hřejte uohně ajá se skočím podívat, co té Ginny tak dlouho trvá.“

Paní Elmstoneová odběhla islampou, takže se kuchyně zase ponořila do pološera prozářeného pouze ohněm zkrbu aBára se poslušně nahřívala. Nejdřív zepředu, pak zezadu. Zkusila nadzvednout obruče krinolíny, která se umolousané sukni vytrvale snažila dát tvar kopečku vanilkové zmrzliny, jestli jí pak nebude teplo zkrbu víc hřát zmrzlý zadek, azjistila, že ano. Zacouvala tedy trochu blíž kohni, aby bylo teplo ještě intenzivnější, ale za prostěradlem to zaharašilo, atak raději sukni zase spustila, protože co kdyby pan poručík nečekaně vykoukl aviděl, jak vystrkuje zadek na plameny.

Na záda jí bylo teploučko, ale zepředu ji mokré šaty pěkně studily. Doufala, že se Ginny nebo paní Elmstoneová vrátí co nejdříve.

„Pozor!“ křikl najednou Harry anež se Bára stačila zeptat, na co že to má dávat pozor, chrstl na ni štoudev ledové vody. Bára zaječela.

„Omlouvám se, slečno Blackcatová, ale zahlédl jsem zpoza toho prostěradla, že vám chytla sukně,“ vysvětloval poručík.

Bára nebyla schopna slova.

Ani ne tak kvůli tomu, že ji pan poručík právě uhasil. Nebo kvůli tomu, že spřevlékáním zatím pokročil jen tak daleko, že si svlékl kabátec od uniformy akošili. Ale vzáři plamenů, která mlsně olizovala jeho urostlé tělo, Bára spatřila strašlivou jizvu. Na jizvách nerostou ani vlasy, ani chlupy, takže to vypadalo, jako by po poručíkově hrudi přejel miniaturní kombajnek, který si vysekal cestu od prsní kosti pod levou bradavkou někam – Bára neviděla až kam, protože mizela na boku pod paží. Docela dobře se mohla táhnout až kpáteři, ale to by tu Harry pravděpodobně už nestál.

„Co to je?“ vypískla azcela nevychovaně namířila ukazováček na jizvu, ze které se jí ježily vlasy.

„Odpusťte,“ zrudl poručík, který se domníval, že Bára poukazuje na jeho společensky naprosto nedostatečný úbor, arychle se zahalil prostěradlem.

„Já myslela tu jizvu,“ upřesnila stále ještě otřesená Bára.

„To je zranění zIndie,“ vysvětlil Harry.

„Vždyť… vždyť jste měl jen poraněnou ruku apřeseknutá dvě žebra, ale tohle…“

„To je starší rána. Trefila mne kulka.“

„Kulka?!“ Kulka udělá do člověka dírku, nepřeřízne ho vejpůl!

„Já… Bude-li příležitost abude-li vás to zajímat, povyprávím vám otom,“ slíbil Harry. „Teď by bylo vhodné, kdybych se oblékl… Byla byste tak laskavá apostavila se raději dál od toho ohně, abych neměl obavy, že zase vzplanete?“

Bára tedy poodstoupila aHarry se ukryl za prostěradlem. Zkontrolovala škody na sukni. Zadní okraj jak sukně, tak spodničky byl ohořelý. Nebýt poručíka Prendergasta, bídně by zahynula, protože kdyby oheň zachvátil celou sukni, neměla by šanci stím něco udělat. Vkrinolíně totiž těžko můžete válet sudy, abyste oheň udusili. Takže mi během jedné noci zachránil život už podruhé, proběhlo Báře hlavou. Jak jen mu to oplatím?

Než to vymyslela, byla paní Elmstoneová zpátky snáručí šatstva.

„Ta husa Ginny přebírala, co by vám tak nejvíc slušelo, slečno Blackcatová,“ stěžovala si, „přitom teď potřebujete jen noční košili. Zbytek si vyzkoušíte ráno. Kolipa vám je?“ Kuchařka se snažila mluvit co nejspisovněji, ale občas jí to ujelo.

Bára zaváhala. Věděla už, že vminulosti vzhledem ke své výšce vypadá starší. Ale taky se jí jednou šeredně nevyplatilo přidat si dva roky. Atak řekla pravdu.

„Bylo mi dvanáct.“

„Tak to ještě nosíte krátké sukně,“ usoudila paní Elmstoneová, „koneckonců, vždyť je utěchhle šatů – proboha, co se tu dělo?!“ spráskla ruce, když si všimla, jakou úhonu Bářina krinolínka vdobě její nepřítomnosti utrpěla.

„Stoupla jsem si moc blízko kohni,“ přiznala zkroušeně Bára. „Ale pan poručík mě včas polil…“

Teprve teď paní Elmstoneová zaznamenala louži na podlaze.

„Večer jsem vytírala,“ vzdychla. Kuchyně byla jejím královstvím, aprávě se jím prohnala horda barbarů. Uvědomí, že to taky mohlo dopadnout hůř, protože Bára mohla chytnout aod ní mohla chytnout kuchyně aod kuchyně celý dům, se rozhodla louži blahosklonně přejít.

„Pane poručíku, už jste se převlékl?“

„Okamžik,“ řekl Harry apaní Elmstoneová zatím na stole rozkládala garderobu po paní Woodové.

„Vtěchhle šatičkách bývala tak roztomilá,“ rozplýval se nad zeleno-růžově proužkovaným oblečkem srůžovými atlasovými mašlemi. „Můj ty bože, jak je to dávno, co je nosila? Dvanáct let? Patnáct? Jak to letí!“

„Už,“ vyšel poručík Prendergast zpoza prostěradla. Měl na sobě tmavé kalhoty aněco, co vypadalo jako brokátový župan, ale ustřižený nad koleny, se sametovými klopami, manžetami azavazovacím páskem. Mokrou uniformu držel vnáručí aočividně nevěděl, co sní. Paní Elmstoneová mu ji rychle sebrala.

„Vždyť se zase umáčíte,“ vyhubovala mu starostlivě. „Nechte mi ji tady, dám vám ji do pořádku. Kdy ji potřebujete?“

„Až toho jednadvacátého,“ řekl Harry.

„Do té doby bude jako nová,“ ujistila ho paní Elmstoneová, spokojená, že má na renovaci uniformy spoustu času. „Ale tu šavli si vezměte – nebo ji chcete dát nabrousit? Tenhle týden chci poslat pro brusiče…“

„Jen to ne!“ zděsil se Harry arychle hmátl po zbrani, jako by mu ji paní Elmstoneová chtěla sebrat. „To přece není kuchyňský nůž!“

„Dobře, dobře, já jen dybyste chtěl. Ateď, pane poručíku, dybyste ráčil jít, ať se může převléknout islečna. Kam ji mám potom uložit?“

„Do mého pokoje.“

„Prosím?!“ ztuhla paní Elmstoneová.

„Já budu spát nahoře ve Williamově pokoji.“

„Ach tak,“ oddychla si paní Elmstoneová, že nejde ožádné prostopášnosti.

„Dobrou noc, slečno Blackcatová,“ uklonil se lehce poručík Prendergast.

„Dobrou noc, pane poručíku,“ řekla Bára apaní Elmstoneová udělala zdvořilé pukrle.

„Tak, slečinko, ateď honem všechno dolů, nebo se nastydnete,“ začala zBáry bez okolků sundávat mokré zničené oblečení.

Než paní Elmstoneová vymyslela, jak zachránit azkrášlit Bářinu nebohou róbu, byla Bára převlečená vnoční košili po někom mnohem větším – ato jak na výšku, tak na šířku – než byla ona sama, takže se vní dost ztrácela, ana nohou měla něco, čemu se nedalo říct jinak než papučky. Ale bylo to skvělé, protože ji přestaly zábst prsty.

Páni, to už existuje? podivila se vduchu.