Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Arpád Soltész

Zloděj

Ze slovenského originálu Zlodej vydaného nakladatelstvím Ikar
v Bratislavě roku 2021 přeložil Miroslav Zelinský.
Odpovědná redaktorka Tereza Kuglerová
Korektura a revize překladu Hana Lundiaková
Úryvek z básně Spleen Paula Verlaina uvádíme v překladu Gustava Francla,
úryvek z básně Albatros Charlese Baudelaira v překladu Svatopluka Kadlece.
Sazba a úprava obálky Petr Bernát
Grafický návrh obálky Peter Nosáľ

Vydala Grada Publishing, a.s.,
pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, Praha 7,
jako svou 10 180. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © Arpád Soltész, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Miroslav Zelinský, 2025

ISBN 978-80-271-8128-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-8127-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5799-0 (print)

Vladovi a Janovi,
Mikimu a Ivanovi,
Robovi a Robovi

Kniha, kterou držíte v rukou, je román. Fikce. Autor si bohapustě vymýšlí, je to jeho práce. Jeho výmysly jsou inspirované mnoha skutečnými událostmi a lidmi, románové postavy jsou však zcela vymyšlené. Pokud se v některé přece jen poznáváte, chyba je ve vaší minulosti a v charakteru. Pokud jste se dopustili stejných svinstev jako antihrdinové tohoto příběhu, nikde to neříkejte nahlas. Jsou už dávno promlčené,
ale ve slušné společnosti by to pořád byla ostuda.

Bachař

Markova kancelář je luxusní. Masivní stůl znějakého exotického dřeva, pracovní židle, křesla apohovka potažená krémovou kůží. Na policích jsou barevně sladěné knihy vkožených vazbách, koupené na metry, na podlaze koberec sperským vzorem. Pravý perský, scertifikátem. Na stěnách dva obrazy: Benka aFulla. Originály, samozřejmě. Netušil bych to, ale Marek se nezapomněl pochlubit.

Marek měl vždycky vkus. Apeníze. Aspoustu zbytečných řečí. Chyběly mu koule apáteř. Ráno mu bude chybět ještě pár drobností, pomyslím si zlomyslně, jenže necítím očekávané uspokojení.

Cítím jen, že mi někdo vrazil obě ruce do podbřišku amačká mi střeva. Jako po hranolkách statarkou zKamion bistra na náměstí Osvoboditelů.

„Prosím tě, snaž se neumazat si prádlo,“ zavrčí na mě tiše Rudo. Pohybuje se vMarkově podniku sebejistě, jako by mu to tu patřilo. „Normálně si odskoč, záchody jsou na chodbě. Nebo si klidně sundej kalhoty audělej to vkřesle. Ale pak začni balit počítač, já se podívám vedle, co by tady ještě stálo za to vzít,“ poroučí mi.

Několikrát se zhluboka nadechnu. Na tom nezáleží, horší už to nebude, Rudo je profesionál, ví, co dělá. Doufám, že to ví. Už ho párkrát chytili. Nikdy ne přímo při práci, ale itak.

Když si starý recidivista před hodinou pečlivě prohlížel vchodové dveře malé, ale bohaté obchodní firmy, na kterou jsem ho upozornil, čekal jsem, že vytáhne nějaký šperhák, aby odemkl bezpečnostní zámek. Jen okousek ustoupil, zašklebil se na mě apořádně je nakopl. Zámek byl pevný, držel, ale dřevo kolem něj povolilo, jako by to byl jenom karton. Rudo na to nevypadá, je vysoký, ale vychrtlý. Trochu hranatý. Silné kosti zabalené do ještě silnější kůže. Ašlach. Staré, ztuhlé šlachy, které mu dodávají nelidskou sílu. Rudo je zvíře. Dravec.

Byl jsem si jistý, že vnočním tichu je ten hluk slyšet až na fízlárnu. Nemohla být dál než tři sta metrů vzdušnou čarou. Když jsem se nepodělal vtu chvíli, tak teď už to určitě nehrozí.

„Pojď,“ chytil mě Rudo za rameno avedl mě volným krokem po dobře osvětlené ulici. Úplně mě tím vyvedl zmíry.

„Cože? Nejdeme dovnitř?“

Nechápal jsem, proč rozbíjí dveře, když se nechystáme krást, ale ulevilo se mi. Najednou jsem si uvědomil, že to nechci. Tohle není nic pro mě. Kvůli tomuhle jsem pět let nestudoval.

„Okousek výš, na druhé straně ulice, je příhodná brána,“ ukázal Rudo prstem. Byla trochu pootevřená, za ní jenom tma. „Chvíli tam počkáme. Když nikdo nepřijde, půjdeme dovnitř.“

Utemného vchodu jsem dostal první lekci zteorie vloupaček. „Čím propracovanější plán vymyslíš, tím složitější logistiku máš atím více faktorů může fatálně selhat,“ vysvětloval Rudo svým typickým kultivovaným způsobem. Vypadal jako zabiják, který strávil polovinu života vIlavě aLeopoldově, ale mluvil jako profesor na penzi.

„Není to žádná věda, ale práce pro trpělivé arozvážné lidi. Musíš minimalizovat rizika. Vyrazíš dveře, na tom není co pokazit. Pokud se na to necítíš, můžeš si vzít ocelové páčidlo, ale lepší je nemít usebe nic, co vypadá podezřele. Když narazíš na speciální dveře azjistíš, že by ti to trvalo dlouho, pěkně odejdeš azítra si najdeš nějaké jiné. Když je vylomíš, stáhneš se někam, kde tě nebude vidět, kde ale ty uvidíš na vchod. Počkáš alespoň hodinu, raději dvě. Někdo tě mohl slyšet amohl zavolat orgánům. Někdo mohl být uvnitř azavolat orgánům. Nebo tam můžou mít tichý alarm napojený na centrální pult uorgánů. Orgáni nikdy nespěchají, musíš jim dát čas. Když se objeví, nebo kdokoli jiný, okamžitě oblast opustíš azítra vyrazíš dveře někde jinde. Když se nikdo neukáže, vejdeš do objektu avezmeš zněj všechno, co dokážeš výhodně prodat.“

Polovinu svého dospělého života proseděl Rudo vIlavě av Leopoldově. Většinu toho času strávil čtením. Když byl na svobodě, kradl abalil studentky.

Kpoctivému, staromódnímu zlodějskému řemeslu jsem se dostal obvyklým způsobem. Vbase. Strávil jsem vní skoro dva roky. Tam jsem se seznámil sRudou, ale trvalo další rok, než pustili ijeho. Pravidelně jsem mu posílal balíky, hlavně tabák ačaj, tvrdé měny vězeňské ekonomiky. Občas jsem přibalil ičasopisy. Asi dvakrát idopis. Odpověď jsem nečekal anikdy žádná nepřišla. Rudo hodně četl, ale na psaní nebyl. Ne že by měl spsaním problém, že by byl dysgrafik nebo tak něco. Jednoduše nebylo očem. Co se už tak dá napsat zlochu? Oostatních muklech? Nikdy jsem mezi nimi žádné kamarády neměl, tedy kromě Rudy. Tam beztak žádná přátelství neexistují. Ovězeňském životě vím vlastně hovno, nikdy jsem se oněj vážně nezajímal. Vmém životě to byla jenom krátká, bezvýznamná zastávka. Aspoň jsem si to tehdy myslel. Jenže basa změní každého. Málokoho klepšímu.

Věděl jsem, kdy Rudu pustí. Seděl na Floriánské, pár minut pěšky od mé práce. Byl jsem vpokušení na něj počkat, vzít ho někam na dobré jídlo apár skleniček, ale nakonec jsem to nestihl. Nedostal jsem se zpráce. Měl jsem tehdy slušnou práci, ale úplně cvoklého šéfa.

„Pohyb, pohyb, pane inženýre,“ řval na mě vedoucí tónem, ze kterého bylo jasné, co si myslí omém titulu. Jako by očekával, že si naložím kotel na záda abudu sním obcházet domy zbohatlíků, jestli ho nekoupí. „Tady si nebudete válet koule jako vbase, za to vás neplatím,“ vychutnával si mě.

Se stoickým klidem jsem zvedl sluchátko azačal zpaměti vytáčet číslo. Za čtyři měsíce jsem prodal víc kotlů než ten starý ťulpas za dva roky, ale nestačilo to. Objektivně to nestačilo. Blaváci vcentrále tlačili na šéfa, šli mu po krku, protože kotle pro domácnosti byly tak akorát na kávu. Doplňkový sortiment. Zajímavé byly velké průmyslové komplexy, ke kterým se bývalý politruk nedokázal přiblížit na dostřel ani přes své staré estébácké kontakty. Francouzský konkurent nám právě vyfoukl zakázku desetiletí, velkou dodávku pro Fabriku. Vtom okamžiku se začalo hovno řítit volným pádem apode mnou už nebyl nikdo. Tak jsem ty sračky trpělivě polykal, ale strávit jsem je nedokázal. Ukládaly se ve mně, vrstva po vrstvě, auž mi pomalu stoupaly do krku.

Aďo Šípoš mi to kupodivu zvedl už po nějakém desátém zazvonění.

„Libore, kurva, proč nevoláš přes sekretářku? Víš, kolik mě stojí, když mi voláš na eurotel?“

„Ještě se nestalo, že by mě ktobě přepojila. Furt něco máš.“

„No, protože furt něco mám. Iteď něco mám.“

No jasně, pan prezident. Nejdůležitější syn zpovolání ve městě. Jeho otec privatizoval Fabriku, ale potom šel Starému dělat ministra, tak aspoň formálně musel nechat firmu juniorovi. Znal jeho schopnosti, odůležitých věcech rozhodoval sám, ale drobnosti neřešil. Aďo seděl vkanceláři prezidenta společnosti, měl limuzínu se šoférem aosobní asistentky na všechno – jednu na vaření kávy, jinou na práci, další na osobní služby. Telefony zvedala ta, co byla na práci. Stará dračice, ohyzdná, nepříjemná, výkonná, efektivní. Do roztrhání loajální, kAďovu fotrovi. Hovory zvenku zásadně nepřepojovala. Kdo byl důležitý, měl číslo na Aďův eurotel. Kdo nebyl důležitý, neměl co otravovat. Čím méně lidí se mu dovolalo, tím méně průserů ten fracek nadělal. Kdyby mohla, asi by mu zabavila iten eurotel. Neměl jsem jí to za zlé. Já bych ho na jejím místě zamkl vkanceláři slahví koňaku, několika lajnami koksu aosobní asistentkou, ať se chlapec zabaví anevymýšlí hlouposti se svými pochybnými kamarády.

„Ijá pro tebe něco mám,“ nenechal jsem se vyvést zmíry. „Kšeft. Není to nejlepší kšeft tvého života, ale mně by zachránil prdel.“

„Tak doraž večer do Lolity, zamícháme kafe.“

Nebyl jsem nadšený, Lolita je bordel. Kdyby se Karla dozvěděla, že jsem tam seděl sAďou aostatními spolužáky, nikdy bych jí nevysvětlil, že to bylo obchodní jednání. Věděl jsem však, že mě Aďo nenechá ve štychu. Trochu mu vposlední době hrabe zvlastní důležitosti, ale okamarády se postará vždycky. Ana rovinu – komu by na jeho místě nehráblo?

Když jsem večer dorazil do Lolity, vyhazovač bez vlasů akrku jen letmo přejel pohledem po mém obleku zKmartu apostavil se mi do cesty.

„Promiňte, pane, ale my jsme soukromý klub, ne noční bar,“ oznámil mi překvapivě zdvořilým tónem.

„Jdu za Aďou. Za panem Šípošem,“ upřesnil jsem.

Ještě jednou si mě přeměřil, spíš znechuceně než nedůvěřivě, ale ustoupil, dokonce mi podržel dveře. Aďovo jméno vždy otevíralo dveře.

VLolitě bylo všechno červené. Červené koberce, červená křesla, červené pohovky, červené tapety, červené stoly. Jen tyč uprostřed červeného kruhového pódia byla chromovaná. Někomu se podařilo poskládat interiér tak, že žádná zčervených věcí neměla stejný odstín. Nebo tu jen byly různě dlouho, takže se do nich zažraly různé vrstvy špíny. Ani červené světlo to nedokázalo zakrýt.

Aďa jsem nikde neviděl, ale ujednoho ze stolů, mezi dvěma prostitutkami, které vypadaly sotva na osmnáct, seděl Malý Ďuri. Malý, šlachovitý, sopičí tváří aúplně nakrátko ostříhanými hustými černými vlasy, které navzdory tomu dokázaly působit střapatě. Kdekdo ho na první pohled považoval za blbce. Ďuri si při obchodech dával záležet, aby tento první dojem významně umocnil. Nejeden člověk si na něm vylámal zuby. Ve skutečnosti byl Ďuri znás tří nejbystřejší. Byl jsem si toho plně vědom, ještě když jsme spolu chodili na gympl. Aďo se už tehdy cítil jako vůdce, ale ve skutečnosti nás vedl pokaždé tam, kam mu Malý Ďuri ukázal. Mně to bylo jedno, Ďuri vždycky ukazoval správným směrem.

„Čau,“ pozdravil jsem ho. „Aďo?“

„Na pokoji,“ konstatoval. „Sedni si adej si něco, určitě to potrvá. Vzal si ssebou tři holky akoks. Ale říkal, že přijdeš, že máš pro nás nějakej byznys.“

Pozorně jsem si prohlížel volné křeslo, ať aspoň přibližně vím, do čeho položím zadek, ale nebyla šance poznat, od čeho je který flek. Řekl jsem si, že možná lepší nevědět, asedl jsem si. Na chvíli jsem se zamyslel, jak Ďurimu tu hloupost nejlépe prodat, ale pak jsem se rozhodl, že budu mluvit úplně na rovinu. Na to, abych odrbával Ďuriho, jsem neměl ani žaludek, ani hlavu.

„Pro vás sAďem je to na hovno byznys, na kterém proděláte. Ale když ho neudělám, skončil jsem, zůstanu bez práce. AKarla je už zase vtom.“

„Gratuluju.“

„Díkes, ale ani tohle jsme neplánovali.“

„Ty vole, jak někomu můžou ujet nohy dvakrát, aještě svlastní manželkou?“

„Fakt chceš detaily? Nevíš, jak se dělaj děti? Tady slečny ti to určitě rády ukážou,“ pokrčil jsem rameny. Jedna zholek se zasmála asáhla mu do rozkroku.

„Klid, holka,“ chytil jí Ďuri ruku aodsunul ji. „Běžte si dát něco na mě, děvčata, já tu zatím skamarádem pořeším byznys, dobře? Aty se vyser na ty debily, co pro ně makáš, apojď dělat pro Aďa,“ obrátil se ke mně. Nebyla to první nabídka, lákali mě sAďem vždycky, když jsme se setkali.

„Ne. Už jsem ti to vysvětloval stokrát. Aďo je můj kamarád ajá chci, aby to tak izůstalo. Když mi bude šéfovat, celé se to posere.“

„Ty seš úplnej magor, Libore. Co se může posrat? Ve Fabrice je tolik prachů, že je nestíháme obracet vidlema, aby nám nehnily. Nemusíš dělat ani hovno abudeš vbalíku. Co je třeba zařídit nebo vyřídit, zařídím avyřídím já. Aďo od tebe bude nanejvýš chtít, aby sis sním dal lajnu akoňak. Asistentku si klátí sám.“

„No právě. Cítil bych se jak příživník.“

„Hrdej žebrák, kurva, už od školy. Iproto tě máme rádi, ale itak seš úplnej kretén, ty kreténe. No dobře, tak co je to za slavnej byznys, co ti má zachránit podporu vzaměstnanosti?“

„Kupujete teď od Francouzů kotelnu.“

„Jo, už ji musíme vyměnit.“

„No, tak já mám pro vás horší, ale dražší. Od Němců. Akdyž ji nekoupíte, tak mě nejpozdějc na konci měsíce kopnou do prdele.“

„Já jsem ten deal neřešil, je to hloupost za pár drobnejch, na takový máme lidi. Ale Aďo to ještě určitě nepodepisoval, naši to jenom dohodli.“

„Tak pak jim může Aďo říct, že se špatně dohodli, ne?“

„Jasně, není problém. Jenže naši určitě měli slíbenou provizi. Budou to jen nějaký drobný, možná sto dvě stě táců. Ale maj na to nárok, chápeš. Svý vlastní neodrbáváme. Koupíme to od tebe, když to potřebuješ, to nepochybuj, že to pro tebe Aďo udělá, ale oni musí dostat svoje, ato jim už on ze svýho fakt dávat nebude.“

„Jasně, všude to tak chodí, na tohle máme imy fond.“

Když se Aďo vrátil, vůbec ho nezajímalo, na čem jsme se sĎurim dohodli. Jen chtěl vědět, jestli jsme se dohodli. Chtěl pít abavit se snámi ofotbale, ne ztrácet čas blbostmi. Nezůstal jsem dlouho.

„Aspoň si vem nějakou holku na pokoj,“ zdržoval Aďo. „Na můj účet. Vyber si nějakou nebo radši rovnou dvě. Vždyť když je teď tvoje stará zase vtom, tak si asi doma moc neužiješ, ne?“

Nemyslel to zle. Aďa nikdy nezajímaly ženy jako takové. Zajímal ho jen sex.

„No právě. Je sama smalým azvládá toho pořád míň. Jestli nechci, aby bylo úplné peklo, musím jít.“

Vysmáli se mi, ale nechali mě odejít.

Karla měla kruhy pod očima amlela zposledního, ale Robko už spal aona na mě čekala.

„Ahoj, lásko, dlouhý den?“

Vstala zgauče aobjala mě.

„Dlouhý, ale aspoň ne marný.“

„Běž do sprchy, zatím ti ohřeju večeři. Povíš mi to ujídla.“

Aďovi ani Ďurimu jsem to neříkal, navždycky bych unich skončil, ale mám úžasnou ženu. Radši ať si myslí, že jsem pod pantoflem. Nechápu, kde při tom všem praní, žehlení, kojení, přebalování, nakupování, uklízení aježdění skočárkem Karla ještě stíhá vařit abýt milá. Čím bylo hůř, tím byla lepší. Čím víc toho na ni naložili, tím měla víc energie. Zapnula turbo afungovala rychleji.

Večeři jsem si poctivě odpracoval vmanželské posteli. Když otěhotněla, nikdy neměla dost.

Ráno jsem zaspal. Řekl jsem si, že nebudu panikařit. Nesu starému Terezkovi kšeft jeho života, nic se nestane, když přijdu opůl hodiny později.

„Nevím, jak jste to měli ve vězení, pane inženýre, ale unás začínáme ráno vosm,“ přivítal mě místo pozdravu. „Když nedokážete chodit včas, nemusíte chodit vůbec.“

„Tak to bude průser, protože to asi zůstane Fabrika bez kotle,“ utrousil jsem ledabyle. „Francouzi jim asi jen tak neodpustí, že je poslali na poslední chvíli do háje, ajá jim ho už asi taky neprodám.“

Otočil jsem se, jakože odcházím. Ani kliku jsem nestihl chytit.

„Frajte! Stůjte! Co to melete?“

Ťulpasovi pořád nedošlo, že by to mohl zkusit ihezky.

„Očem bych mluvil. Poručili jste mi prodat kotelnu Fabrice, tak jsem zavolal Adriánovi Šípošovi aprodal jsem mu ji. Ale chápu, že lemply, co nedokážou ani přijít včas do práce, tu nepotřebujete. Tak se tu mějte dobře, výpověď mi pošlete poštou.“

„Co vy máte se Šípošem!“

„Myslíte kromě té kotelny?“

„Jak jste se kněmu dostal!“

Terezka se nikdy neptal, štěkal rozkazy, na které očekával odpovědi.

„Chodil jsem sním na gympl. Ana vysokou. Ana fotbal. Ana pivo aza kurvama. Aco je vám do toho? Právě jste mě vyhodil, ne?“

Terezka trochu zbledl. Na tohle nebyl zvyklý. Býval jsem slušný kluk. Nebo mu jen došlo, že si to definitivně rozházel sAďovým kamarádem. Lidi vtomhle městě už skončili iza menší přešlapy.

„Co máte za problém, Frajte? Jen jsem vám normálně řekl, že máte chodit do práce včas.“

Znělo to smířlivě. Na Terezkovy poměry skoro přátelsky.

„Sedněte si ařekněte mi, jak je to stou kotelnou. Milko! Co je stou kávou?! Udělejte jednu ipanu Frajtovi, ale rychle,“ zařval na sekretářku, utýrané stvoření smaturitou zobchodní akademie, křivýma nohama, uhrovitou pletí ainteligencí nadprůměrně bystré andulky. Starý ťulpas dělal zle všem, slušný byl jen klidem, kteří mohli dělat zle jemu. Typická guma, věděl, před kým se má posrat ana koho se může vysrat. Všichni ho měli na háku, jenom Milka to prožívala. Byla do něj zamilovaná, trubka. Do ní nebyl zamilovaný nikdo, takže jsme se tomu smáli všichni včetně Terezky.

Zatímco jsme čekali na kávu, trápil se ťulpas, což byla odvě třídy lepší zábava. Viděl jsem na tom zoufalém pokusu jeho matky porodit génia, jak se pokouší přemýšlet. Bylo to dojemné, asi jako kdyby se Aďo Šípoš pokoušel zaběhnout košický maraton. Odpadl by už na prvním kilometru. Zíral na mě těma svýma rybíma očima anechápal, jak mě mohl takhle podcenit.

Dal jsem si do kávy dvě smetany, rituálně si ji zamíchal avysvětlil mu, jak jsme Aďovi prodali kotelnu.

Jakože my sťulpasem. Naschvál jsem použil množné číslo, akutně potřeboval pohladit ego. Nechtěl jsem, aby mi nakonec celou transakci pokazil, Terezka fakt dokázal být až sebevražedně stupidní.

„Trochu jsem ještě navýšil cenu, věděl jsem, že Aďovi to bude jedno, pro něj to není obchod, ale kamarádská výpomoc. Ale musíme dát jeho lidem malou domů,“ přešel jsem knejchoulostivějšímu bodu nepsané části smlouvy.

„Kolik?“

„Jen to, co měli slíbené od Francouzů.“

„Kolik?“

„Sto padesát tisíc.“

„Zasraní žabožrouti, jasně, že neumíme udělat žádný normální obchod, když všude takhle podplácejí.“

„Je to normální provize, při tomto objemu spíš symbolická.“

„Vám se zdá, že sto padesát tisíc korun je málo peněz, Frajte?“

„Při té výplatě, kterou mi dáváte? Je to hromada peněz. Ale při tom, co vyděláme na té dodávce, je to maličkost. Ale mně je to jedno. Řekněte, že do toho nejdete, ajá zavolám Aďovi, ať se na to vykašle. Řekne Francouzům, že to bylo nedorozumění.“

„Dobře, dobře, mě nemusíte poučovat, jak to chodí vbyznysu. Začněte připravovat podklady, já pojedu do Bratislavy aosobně budu informovat vedení.“

Bylo mi jasné, že když se tam bude vytahovat, jak vyfoukl kšeft Francouzům, nebude používat množné číslo, abylo mi to úplně jedno. Nešel jsem po jeho židli, jen jsem chtěl mít klid.

Malý Ďuri byl úplně klidný.

„Podívej, Aďo to řešit nebude, na to má mě. Takže já to řešit musím.“

Zavolal si mě na kobereček, protože jeho obchodníci stále nedostali svou provizi.

„Smlouva byla podepsaná, záloha vyplacená,“ připomněl mi, úplně zbytečně. „Už před měsícem. Hoši jsou už trochu nervózní avelmi netrpěliví.“

„Ďuri, já jsem snimi nejednal, smlouvu jsem nepodepisoval, všechno snimi řešil osobně Terezka. Myslel jsem si, že to už dávno kešem vyřešil.“

„Nevyřešil.“

Chvíli jsem si jen tak nadával. Ďuri trpělivě čekal, až mě přejde amok.

„Podívej, Libore, vím, že to není tvoje vina, ale musíš to stím debilem vyřešit. Hoši se sním oprovizi vůbec nebavili, tus garantoval ty Aďovi, čili je to na tobě. Visíš jim sto padesát litrů.“

„Kde mám vzít sto padesát litrů? Když počkají do výplaty, dám jim první splátku aza nějakých osm devět roků dostanou všechno.“

Ano, byl jsem ironický.

„Vidím to na dýl. Zapomněls na úroky zprodlení.“

Ďuri uměl být vždycky ironičtější.

„Ty vole, co mám dělat? Mně jebne.“

„Jebnutej seš už dost ibez toho. Já sem tě varoval, že je tvůj šéf hajzl. Jdi za ním anormálně zněj ty prachy vyklepej. Kdybys na to neměl žaludek, můžu ti zařídit schůzku sBandim Farkašem, on je zněj dostane, zaručeně, ale pak budeš mít dluh uněj.“

Ne, tohle nebyla ironie abylo to mnohem vážnější než jen vážné. Bandi je mafie. Ne nějaký mafián, je to košický boss. SBandim nechcete mít nic společného. Věděl jsem, že Aďo sním někdy míchá kafe. Jenže Aďo si to mohl dovolit. Jeho fotr byl ministr. Starý jezdil na víkendy do jejich vily ve Španělsku anějaké procento zkaždé koruny, kterou vytáhli zFabriky, šlo přímo do pokladny Hnutí.

Aďo byl nedotknutelný. Když se sBandim zapletl někdo jako já, byl sakra rád, když skončil jenom vbase.

„Pořeším to.“

„Dobře,“ přikývl Ďuri. „Pojď, mám tu celkem pitelnej koňak. Budeš ho potřebovat, na kuráž.“

Koňak byl opravdu pitelný, za takové čtyři měsíce bych možná vydělal ina celou láhev. Vychlemtal jsem zněj za dva platy avrátil se do práce. Šel jsem rovnou za starým ťulpasem.

„Dobrý, šéfe. Jdu zFabriky, od Juraje Lefkoviče. Říká, že jste pořád nezaplatil.“

„Pane inženýre, vy jste opilý? My jsme dodavatel. Oni platí nám. Ale záloha už naskočila na účet, můžete pana Lefkoviče ujistit, že všechno je vnaprostém pořádku.“

„Mluvím oté provizi.“

„Provizi? Aha, promiňte, zapomněl jsem vám to říct. Jasně, že máte nárok na odměnu. Přidal jsem vám mimořádnou prémii, tisíc dvě stě korun. Přijde vám svýplatou.“

Náramně se bavil na můj účet. Asi dvě vteřiny. Pak mi ruplo vbedně. Dočista. První schytal do zubů arovnou spadl, zmrd. Pak už jsem ho jen kopal, dokud mě od něj neodtrhli. Něco přitom nakoupili ikolegové, nejvíc Milka. Vrhla se mezi nás, trubka. Vůbec jsem si jí nevšiml.

Karla mě uložila, na nic se neptala. Myslela si, že jsem jenom ožralý. Nestávalo se mi to často, nedělala ztoho vědu. Probral jsem se ráno ve tři. Bolela mě hlava, ane jenom zchlastu. Osprchoval jsem se, hladce se oholil, vytáhl ze skříně svůj nejlepší oblek, napsal Karle vzkaz, že jsem musel odcestovat do centrály, zavolal jsem si taxík anechal se odvézt na nádraží. Koupil jsem si lístek, do prvního ranního vlaku zbývala ještě dobrá hodina.

Stál jsem před nádražím, zapaloval si jednu cigaretu od druhé apozoroval bezdomovce, kteří žebrali na kávu zautomatu. Dumal jsem, jak mezi ně zapadnu, když to neskončí dobře.

Do Bratislavy jsem dorazil před obědem. Vylovil jsem zkapsy korunovou minci az nejbližší budky zavolal na sekretariát jednatele, že jsem tu apotřebuji sním naléhavě mluvit, vneodkladné záležitosti, osobně.

„Už jsme se vás pokoušeli sehnat doma, vaše manželka řekla, že jste na cestě sem,“ zaskočila mě sekretářka. „Šéf vás očekává.“

No nazdar. Ťulpas mu už stihl zavolat anakrmit ho vlastní verzí. Ale aspoň jsem měl jistotu, že jsem ho neumlátil. Vůbec jsem si nepamatoval, jak jsem se vlastně dostal zpráce domů ani vjakém stavu jsem ho nechal.

Jednatel byl zdvořilý aodměřený, což bylo normální. Nenormální bylo, že ho nějaký sedlák zvýchodu vůbec otravuje.

„Prosím, posaďte se,“ zavedl mě ze svého sekretariátu do zasedací místnosti. „Poslouchám vás, pane Frajte.“

Řekl jsem mu všechno. Jak nás ťulpas všechny buzeroval, jak se to zhoršilo, když mu Francouzi vyfoukli zakázku pro Fabriku, jak jsem mu ji zachránil ijak nezaplatil slíbenou provizi. Chlap soustředěně poslouchal, nepřerušoval mě, měl úplně kamenný obličej.

„Nakonec mi ruply nervy. Moc mě to mrzí, ale neudržel jsem se ajednu jsem mu vrazil. Za to se omlouvám, je mi to fakt líto.“

„To byste se asi měl omluvit panu Terezkovi, ne mně.“

„Jistě, to samozřejmě udělám.“

„Výborně.“ Jednatel zvedl sluchátko astiskl na telefonu tři čísla. „Pošlete mi sem, prosím, pana Terezku,“ řekl apoložil. Trochu jsem ztuhl. Ťulpas nikomu nevolal, sedl do auta apředběhl mě.

Ještě víc mě překvapilo, že přišel do zasedací místnosti sMilkou. Trochu kulhala na levou nohu.

„Pan Frajt přišel se zajímavou verzí, proč vás napadl,“ obrátil se knim jednatel. „Zmiňoval něco onevyplacené provizi.“

„Ano, to sedí,“ přikývl ťulpas.

Spadla mi čelist. To bylo poprvé, co pár po hubě někomu tak rychle pomohlo najít svědomí ačest.

„Konfrontoval jsem ho proto aon mě napadl.“

Čelist mi klesla ještě hlouběji.

„Nerozumím, vy jste mě…“

„Pan Frajt tvrdí, že jste provizi měli zaplatit vy, ale naši partneři ve Fabrice ji nikdy nedostali,“ přerušil mě jednatel.

„Dohodnutých dvě stě tisíc korun jsem dal panu Frajtovi osobně do ruky, aby je odnesl těm, se kterými se na ní dohodl,“ řekl ťulpas pevným hlasem aupřeně se mi přitom díval do očí. „Slečna Guzmická byla utoho, může to dosvědčit,“ obrátil hlavu kjednateli. Vhlase měl jen zklamání anefalšovaný smutek. Možná byl na hovno obchodník, ale lhal jako profesionál. Milka horlivě přikyvovala, na mě ani nepohlédla.

Nezmohl jsem se na slovo, dočista jsem zpanikařil.

„Nevím, vco jste doufal, pane Frajte,“ promluvil jednatel ledovým tónem. „Vnaší společnosti jste samozřejmě skončil, to vám asi nemusím říkat. Jelikož se jedná omimoúčetní operaci, oficiálně od vás těch dvě stě tisíc korun vymáhat nemůžeme, ale máte týden na to, abyste je zaplatil našim partnerům. Vopačném případě je od vás budeme vymáhat mimosoudní cestou. Doufám, že si rozumíme.“

„Bylo to jenom sto padesát…“ vykoktal jsem ten nejnesmyslnější fakt, jaký jsem mohl. Vyznělo to jako přiznání.

„Děkuji, pane Frajte, můžete odejít,“ skočil mi znovu do řeči. „Pokud jste si nechal na pracovišti nějaké osobní věci, dáme je zabalit apošleme vám je domů. Víme, kde bydlíte. Apozdravujte vaši paní, přeji vám, aby se vám narodilo zdravé děťátko. Na shledanou.“

Když jsem večer vKošicích vystoupil zvlaku, nevěděl jsem, kam jít. Domů jsem nemohl. Nevěděl jsem, jak se podívám Karle do očí. Nemohl jsem jít ani za Aďem, dokud nějak neurovnám ten malér sprovizí. Pro nedostatek lepších nápadů jsem se vydal do Kýblu. Byl jen pár kroků od nádraží, vzastrčené uličce uparku, vsuterénu ošuntělého domu spočmáranými zdmi.

Když jsme sem chodili jako děti, protože jediný doklad, který od nás vyžadovali, byl od národní banky aosvědčoval, že máme na zaplacení účtu, býval Kýbl bezkonkurenčně nejhorší putykou ve městě. Od té doby citelně upadl.

Kvasily tu nejnižší vrstvy nové tržní ekonomiky. Romské šlapky, které pracovaly před nádražím, tu propíjely svých pár drobných, které dokázaly ukrýt před pasákem, aobčas si při tom ze sáčku od mléka čichly korunového lepidla. Byly levné jako zdejší nápoj podávaný pod názvem pivo astejně lákavě vypadaly ivoněly. Za pár korun jste od nich mohli dostat všechno včetně syfilidy afilcek. Aďo by mohl vyprávět, ale Aďo už vyzkoušel všechno, missky, modelky, luxusní escortky zBudapešti aPrahy, ilolitky zLolity, takže se trochu nudil ahledal nové podněty.

Zašívali se tu inádražní kapsáři, kteří se řídili grafikonem. Když zrovna nebyli cestující, odklidili se do Kýblu ahandrkovali se staxikáři oceně osobních dokladů, bankomatových karet, hodinek ajiných vedlejších úlovků, které měly nějakou hodnotu na volném trhu. Výjimečně se sem zatoulal ibezdomovec, kterému se podařilo vyžebrat na kyselé pivo apašovanou ukrajinskou pálenku. Vnonstopu za rohem mohl za ty samé prachy dostat asi tři litry čůča, ale musel by si ho vypít vsychravé zimě podzimního večera. Každý si jednou za čas dopřeje itrochu luxusu nad své poměry.

VKýblu se nikdo na nic neptal, nikdo si nikoho nevšímal apolicajti se radši tvářili, že takový podnik neexistuje. Nikdo není tak blbý, aby se dobrovolně nechal podříznout pro policejní plat.

Šel jsem rovnou kvýčepu. Bába za pultem byla ta samá jako před deseti lety, zdálo se, že nezestárla ani oden. Už tehdy vypadala tak na sto let, ale prý tak vypadala, už když nalévala Rákócziho protihabsburským povstalcům. Legenda praví, že to oni jí takhle pokazili náladu, protože zdrhli bez zaplacení. Od té doby si to nelajsnul nikdo.

Objednal jsem si velký rum, bez piva, protože místní toalety byly častou kulisou mých nejhorších nočních můr. Když jsme byli sAďem as Ďurim vkině na Vetřelci, okamžitě mě napadlo, že podobná bytost by se mohla spontánně vyvinout jako produkt evolučních procesů na hajzlech vKýblu.

Otočil jsem se od výčepu, abych si našel volný stůl, aaž tehdy jsem ho uviděl. Musel to být osud.

Jsem katolík, každou neděli jsem chodil smámou do Dómu svaté Alžběty na mše, tam jsem byl na prvním přijímání ina biřmování, všem komunistům na očích, ikdyž máma dělala na národním výboru. Bylo jí to jedno, věděla, že tam někdo musí udělat taky práci akromě ní ji nikdo nezvládal. Náboženství jsem nasával smateřským mlékem, provázelo mě celým dětstvím, takže vpubertě jsem zněj jako zmnoha jiných zlozvyků vyrostl. Když jsem začal masturbovat, přestal jsem věřit vmámina Boha. Bilo se to mezi sebou, takže jsem si musel vybrat. Chvíli jsem nevěřil vůbec ničemu, ale od onoho večera si už nedovolím zpochybnit, že existuje Osud.

Od rozvrzaného stolu zastrčeného vtmavém koutě na mě mával Rudo.

„Servus,“ podal jsem mu ruku apřisedl si. „Co tu děláš?“ položil jsem idiotskou otázku, jako bych na něj narazil vprivátním salonku luxusní restaurace Aďova hotelu.

„Vyhodili mě zkolejí,“ pokrčil rameny.

Zmateně jsem na něj pohlédl.

„Pro mediky,“ upřesnil, jako by tím vysvětloval svůj čerstvý studentský status.

Musel jsem se tvářit velmi hloupě, protože vzápětí si povzdechl jako rodič, který musí opakovaně vysvětlovat něco triviálního retardovanému potomkovi.

„Ubytoval jsem se usvé nové lásky, ale dnes ráno naše soukromí narušila kontrola. Slečna asi bude mít problémy, protože jsem musel vrátného naučit slušným způsobům, když mě držel za rameno abyl nemístně vulgární. Svými invektivami se dotkl cti dámy, takže jsem byl nucen poskytnout mu rychlou lekci etikety, sodhadovanou délkou léčení do tří týdnů. Ředitel kolejí dostal jen facku, ato pouze proto, že se pokoušel do našeho sporu fyzicky zasáhnout. Nabyl však vědomí dřív, než jsem si stihl natáhnout trenýrky, abez dalších incidentů opustil místnost. Předpokládám, že se vydal telefonovat na tísňovou linku Veřejné bezpečnosti. Považoval jsem za moudřejší neprodleně opustit budovu.“

„Jsi venku dva týdny auž tě zase hledá policie?“

„Pardon, samozřejmě, že ne bezpečnost, ale policie. Ještě jsem si úplně nezvykl. Ale tedy kmeritu věci – ne, nepředpokládám, že by mě příslušníci policejního sboru hledali. Policie spravděpodobností blízkou jistotě pátrá po nepochopeném azneuznaném, osudem pronásledovaném básníkovi Kolomanovi Alvinczym, který při hrozném požáru tragicky přišel orodinu io střechu nad hlavou.“

„Ty ses před tou ženskou vydával za někoho jiného? Aještě za básníka?“

„Předpokládal jsem, že by se náš vztah mohl časem zkomplikovat. Všechny romantické vztahy se časem zkomplikují, rozumný muž si proto vždy nechá otevřenou ibezpečnou ústupovou cestu. Recitoval jsem jí Baudelaira, Květy zla, Jelínkův překlad. Medičky nebývají zcela nevzdělané, ale většinou nemají žádnou kulturu. Znají jen texty Hany Zagorové, vlepším případě iněkteré známější od Kryla. Klidně by ses před nimi mohl vydávat iza Shakespeara vHviezdoslavově podání, nepřišly by na to.“

„Kde jsi vůbec vzal to jméno, Koloman Alvinczy?“ To už jsem se nahlas chechtal.

„Sjistým Kolomanem Klempárem jsem byl poslední čtyři měsíce na cele. Rozhodně jsem však potřeboval elegantnější příjmení. Něco, zčeho by vanul dech lepších časů. Alvinczy se pro tento účel celkem hodí, ale jinak to byla chyba. Na Alvinczyho ulici je vyšetřovna. Obávám se, že policejní orgány si to rychle uvědomí. Ale tady mě určitě hledat nebudou, dokonce ani kdyby sjistotou věděli, že tu jsem. Sem bych ani já nevstoupil, kdybych nemusel.“

„Takže nemáš kam jít?“

„Krodičům do Gelnice, ale co bych tam dělal? Nejsou tam ani studentky, ani pořádná práce.“

„Mám takovou chatku, na zahradě. Je to jen unimobuňka, žádný luxus, ale je tam gauč iplynový vařič, vzahradě mám ivodovod spitnou vodou. Můžeš tam zůstat, dokud si něco nenajdeš.“

„Děkuji, to by mi opravdu pomohlo, je to od tebe velkorysé. Chtěl jsem tu počkat, dokud nepůjdu do práce, ale za takovýchto příznivých okolností ji tedy odložím na zítra.“

Překvapilo mě, že si už dokázal najít práci. „Když musíš jít do práce, tak jdi, neblbni, nechápu, že se ti nějakou vůbec podařilo sehnat, nemůžeš si dovolit oni přijít. Řekni, kde pracuješ, aaž budeš končit, přijdu pro tebe nebo se někde sejdeme.“

„To je vpořádku, otevřel jsem si živnost, jsem sám sobě pánem. Po posledních pěti letech ve výkonu trestu si chci trochu užít svobodu, nechci mít nad sebou vedoucího, který by vydával příkazy azákazy. Vytvářelo by to zbytečné třecí plochy anapjaté situace.“

„Živnost?“

„Poctivé řemeslo, ve kterém jsem dobrý, ale nic zajímavého, nebudu tě tím nudit. Raději mi řekni, jak se daří tobě.“

Vím, že Nobelovu cenu za fyziku nikdy nezískám, jsem jen průměrný strojní inženýr, ale nejsem ani úplný idiot. Došlo mi, do jaké práce se Rudo chystá, nedělal jsem si oněm žádné iluze. Věděl jsem, čím se živí, ale neměl jsem pocit, že zrovna já jsem ten Bohem vyvolený, který ho má přivést kpočestnému životu bez střechy nad hlavou. Znám lidi svysokými školami, šikovné lidi, co si už roky neumí sehnat práci, žijí urodičů av laciných putykách propíjejí sociální dávky. Kdo by dnes dal práci starému muklovi?

Radši jsem Rudovi povyprávěl, jak se mám. Potřeboval jsem to někomu říct, aby mi to neurvalo hlavu. Když jsem mu říkal, jak mě dnes vBlavě zmrdi ojeli, plakal jsem bezmocnou zuřivostí jako malý fakan, kterému starší frackové vzali jeho vlastní fotbalový míč avykopali ho zhřiště.

Rudo se jen trochu zamračil aupil kyselého piva bez pěny.

„Jsi na tom hůř než já,“ konstatoval. „Žádná práce aznačný dluh na krku.“

„Adoma roční dítě atěhotná žena,“ doplnil jsem.

„Blahopřeji,“ řekl mechanicky aznovu se napil. Chvíli mlčel anepřítomně se díval do své sklenice. „Půjdeš dnes pracovat se mnou,“ řekl.

Zděšeně jsem se na něj díval anezmohl jsem se na slovo.

„Ne, jako fakt…“

„Poslouchej mě dobře, blbečku,“ přerušil mě Rudo tónem, jaký jsem od něj ještě neslyšel. „Přestaň fňukat apojď se postarat osvou rodinu. Neriskuješ nic. Když se ti to nebude líbit, příště se mnou nepůjdeš. Když to zkazíš, příště tě nevezmu. Já riskuju. Profesionálové pracují zásadně sami. Proto je nikdy nechytí. Vždycky je to tvůj parťák, kdo tě dostane do lochu, ne fízlové. Nebo slaboduchý osel, kterého chytí stvým zbožím azačne vypovídat proti tobě, aby si sám snížil trest. Ale při práci tě nemůžou chytit nikdy, jen kdybys byl úplný oligofrenik.“

Chtěl jsem si dát ještě jeden rum na kuráž, ale Rudo to zakázal. Na práci se prý chodí sčistou hlavou. Poslal mě domů, převléct se apro auto.

Karle jsem řekl, že jsem musel narychlo hasit nějaký malér stou velkou dodávkou vcentrále, ale už je to vpořádku, jen ještě musím skočit za Ďurim adoladit detaily. Robko měl rýmu ateplotu, takže měla jiné starosti. Oblékl jsem si černé džíny, svetr, černou manšestrovou bundu, obul jsem si tenisky, dal jsem jí pusu avypadl jsem. Vzal jsem naši rodinnou Vectru, kterou jsme dostali od tchána jako svatební dar, avyzvedl jsem Ruda vKýblu.

„Měl jsem vyhlédnutý malý obchod, kde by mohli mít vkase nějakou hotovost. Ale když máme auto, můžeme jít na jistotu,“ oznámil Rudo. „Vybereme nějakou firmu, kde mají počítače. Dobře se prodávají, mám na ně zákazníka. Víš onějaké?“

„Jasně. Tam, kde dělám, je jich osm.“

„Nikdy nechoď krást tam, kde jsi pracoval ave zlém jsi odtamtud odešel. Pro policajty jsi automaticky podezřelý číslo jedna.“

„Ataková, do které jsem chodil aznám ji?“

„To je vpořádku.“

Markova firma. Ion byl náš spolužák, zvysoké. Profesionální syn jako Aďo. Akorát že Aďo se choval normálně. Marek se choval jako korunní princ ředitele zeměkoule.

Jeho tatík byl kariérní komunista aestébácký bonzák zkdovíjaké organizace zahraničního obchodu. Po sametové revoluci se přes několik konečníků, vydatně lubrikovaných dolarovými bankovkami, plynule proplazil ke Starému do Hnutí arozjel celkem prosperující exportně-importní firmu, která obchodovala na ukrajinském aruském trhu. Jenže nakonec to dopadlo tak, že když chtěl přežít, musel dodávat do Fabriky, akdyž chtěl dodávat do Fabriky, musel leštit Aďovu kliku ažalud. To ho nakonec natolik otrávilo, že nechal celý kšeft na syna. Aďo mu nikdy nezapomněl připomenout, jak moc za poslední roky vyrostl. Že na škole byl jen takový přemoudřelý, veledůležitý čuráček, zato dnes je zněj tupý, bezvýznamný čurák intergalaktických rozměrů. Takhle mu to normálně říkal, rovnou do ksichtu. Bývala to zábava náramná, dokud jsem nezačal makat pro starého ťulpase. Terezka nakupoval od Marka laciný materiál zBěloruska. Používali ho montéři při instalaci, takže zákazník dostal drahý německý kotel sběloruskými trubkami, těsněními ajiným bordelem, který shnil tak do roka anekryla ho záruka. Což by mě ani moc netrápilo, ale za Markem jsem musel chodit já. Protože jsme byli kamarádi ze školy. Když mě jednoho dne objevil vTerezkově firmě, vysloveně si mě vyžádal, hajzl. Co dostával Marek od Aďa, to mi důsledně vracel is lichvářskými úroky.

Je to bizarní, sedět si na hajzlu ve firmě, do které jsme se vloupali, ale fakt musím anechat to Markovi vkřesle mi přece jen přijde trochu přes čáru. Mám nějakou důstojnost.

Představím si, že by sem teď vtrhli fízlové… anahlas se rozesměju. Kdybych byl baba, asi bych byl kus hysterky. Ale nevadí, aspoň zakryju ostatní zvuky. Stáhnu si zrukou ponožky, abych se mohl utřít. Rudo mě zaskočil, když před vchodem zavelel, ponožky na ruce. Přinesl jsem si rukavice, za což jsem si vysloužil obzvlášť škaredý pohled.

„Rukavice nosí do práce jen hlupáci nebo herci ve špatných filmech, které natočili hlupáci,“ hudroval. „Když máš včervenci vkapse rukavice apolicajt ti je najde, už se neptá, co tady ve dvě ráno děláš.“

Umyju si ruce avrátím se do kanclu spočítači. Napadne mě, že až to tu vybílíme, zůstane po nás jen smrad, aznovu se neovladatelně rozesměju jak nějaký feťák po trávě. Normálně mi hrabe zadrenalinu.

Znovu si navleču ponožky na ruce avrátím se do kanceláře. Mají tu opravdu fajnové mašiny, musely stát balík. Na sekretariátu jsou dvě čtyřiosmšestky Compaq sběžnými čtrnáctipalcovými monitory, ve vnitřní svatyni, na stole jeho jasnosti, stojí luxusní pentium od IBM, sCD mechanikou aobrovským sedmnáctipalcovým monitorem. Rudo právě nese velkou barevnou televizi Sony ke vchodovým dveřím. Vykračuje si, jako by měl vrukou prázdnou krabici od banánů.

Rozebírám počítače, odpojuju klávesnice, myši amonitory apostupně je snáším ke vchodovým dveřím. Pot ze mě leje, ale aspoň už ne studený.

„Ještě ten velký monitor, klávesnice adráty amáme všechno,“ řeknu Rudovi.

„Pomůžu ti stím monitorem, ty pober klávesnice.“

„Ještě obrazy. Jsou drahé,“ ukážu na zeď. „Ano, viděl jsem. Fulla aBenka. Originály,“ konstatuje Rudo. „Ty tu zůstanou.“

Nechápu, každý ztěch obrazů má vyšší hodnotu než můj třípokojový byt na Terase.

„Máš na to kupce?“ Zavrtím hlavou, že ne.

„Aco snimi chceš dělat? Chodit snimi po zastavárnách nebo je vybalíš na blešáku? Nikdy neber umění, pokud nemáš dopředu dohodnutého kupce. Je to nejlepší způsob, jak se nechat chytit. Umění se dá jednoznačně identifikovat, když ho utebe najdou, jsi nahraný. Bere se jen na objednávku. Vůbec se ho nedotýkej, to není naše liga. Běž pro ty kabely anevymýšlej.“

Vrátím se kMarkovu stolu ajen tak, ze zvědavosti, otevřu zásuvky. Běžný kancelářský bordel. Pera, sponky, lepicí páska, nějaké papíry aobálky. Spodní je prázdná, až na zelenou bezpečnostní schránku ze silného ocelového plechu. Vyndám ji azamávám sní za Rudem, který právě odnáší Markův dvacetikilový monitor.

„Co stímhle?“

Rudo se ohlédne aspokojeně se usměje.

„Tak tohle tu nenecháme.“

Jdu pro auto, zaparkovali jsme ho ve vedlejší ulici. Počítače atelevize jdou do kufru, monitory se zbytkem bordelu naházíme na zadní sedadlo apřikryjeme dekou.

„No, kurva, kolik to může být?“

„Takových osm set tisíc,“ odhaduje Rudo zkušeným okem. „Štěstí začátečníka.“

Začnu počítat. Sekl se jen opatnáct litrů. Je tu osm set patnáct tisíc korun. Ajsou naše.

„Vezmi si čtyři sta patnáct,“ řekne Rudo. „Kup něco pěkného paní manželce.“

„Ne, musíme to rozdělit na polovinu,“ protestuju.

Rudo mávne rukou. „Až je utratím, půjdeme si pro další. Když teď máme ten kapitalismus, je peněz všude dost. Jen je třeba si je vzít.“

Karla je vzhůru. Nevím, jestli už, nebo ještě pořád. Nepindá, jen se tváří jako nespravedlivě zbitý bernardýn. Pokouším se jí dát pusu, ale obratně se mi vyhne.

„Jaké obchody?“