Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Pat Ament

JOHN GILL: Mistr skal
Život boulderingové legendy

Z anglického originálu John Gill: Master of rock vydaného nakladatelstvím
Vertebrate Publishing v roce 2018,
přeložila Miroslava Lánská
Odpovědná redaktorka Martina Muziková
Odborná redakce Stanislav Mitáč
Korektura Vendula Perglerová
Grafická úprava a sazba Ondřej Zámiš a Kateřina Suchopárková
Vydala Grada Publishing, a.s.,
pod značkou GRADA
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10110. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

Copyright © Pat Ament 1977
Poprvé vyšlo v roce 1977 v nakladatelství Alpine House Publishing (Boulder, Colorado).
Toto vydání vyšlo poprvé v roce 2018 v nakladatelství Vertebrate Publishing ve Velké Británii.
České vydání © Grada Publishing, a. s., 2025
Překlad © Miroslava Lánská, 2025
Titulní fotografie © Matthew Coutts
Fotografie uvnitř jsou publikovány s laskavým souhlasem Pata Amenta.
Foto © archiv Johna Gilla, pokud není uvedeno jinak

ISBN 978-80-271-8102-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-8101-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5846-1 (print)

Rád bych tuto knihu věnoval Daveu Rearickovi,
pozoruhodnému lezci a učiteli.

Předmluva

John Gill je považován za duchovního otce boulderingu, této moderní disciplíny lezení, která se zvláště ve své indoorové podobě vyvíjí nejpřekotněji a láká miliony lidí po celém světě. A momentální vývoj boulderingu je vlastně velmi paradoxní. Lezení samotné bylo vždycky až donedávna vnímáno jako antisystémová aktivita, jejíž protagonisté se nějakým způsobem vymezují proti většinové společnosti. V době, kdy John začal lézt v 50. letech, vrcholem lezení bylo lezení v horách nebo na vysokých stěnách. Jakýkoliv jiný druh lezení byl vlastně jen trénink do hor. John byl divný v tom, že už v tak divném sportu, jako je lezení, provozoval tu nejdivnější formu – bouldering – lezení klidně i na dvoumetrové šutry. A v rámci lezecké komunity se mu dlouho nedostalo žádného pochopení. Volné lezení a sportovní lezení jako disciplíny se etablovaly až dekády po prvních Johnových těžkých bouldrech (které jsou dnes okolo 7C), samotný bouldering jako samostatná disciplína se opravdu pořádně etabloval až na konci 90. let, s čímž přichází i bouldermatky a širší možnosti tréninku na umělé stěně. Masový indoorový bouldering je záležitostí teprve poslední dekády, kdy počet návštěvníků moderních bouldrovek výrazně převyšuje počet lanolezců na umělé stěně.

Krátce po tom, co začal John s lezením, si zapsal na univerzitě kurz gymnastiky a hned viděl, jak by se dalo posunout v lezení aplikací gymnastických dovedností. Mimo jiné se tam taky setkal s magnéziem, které se mu osvědčilo i na skále a postupně se magnézium rozšířilo v lezeckém prostředí. Gillova systematičnost a racionální přístup se přetavil do tréninku a rychle se dostavily výsledky. Na konci 50. let vylezl bouldry, které jsou dnes považovány za 7C (V9). Zajímavostí ale je, že klasifikaci v boulderingu odmítal (americká V stupnice od Johna Shermana vznikla o dekády později) a měl svoji vlastní B1, B2 a B3. B1 byla obtížnost, která se nacházela v nějtěžších místech tehdejších dlouhých a velkých cest. B2 bylo těžší než B1 a byla z přirozených důvodů velmi široká. B3 byla ta „nelezitelná“ laťka, která přestala být B3, jakmile ji někdo vylezl. Argument proti klasifikacím byl ten, že pro něj bylo vždy důležité nejen krokovou kreaci na skále vylézt, ale vylézt to ve správném stylu, elegantně, s grácií. S klasifikacemi přestává být poezií horolezectví, jak bouldering popisuje.

Gymnastika dle mého názoru hodně ovlivnila to, co vnímal v boulderingu za nejpodstatnější. Že není nejdůležitější boulder vylézt, ale záleží hlavně na tom, jak jej vylezete. Stejně jako v gymnastice je finální cíl udělat cvik v naprosté dokonalosti, s propnutými palci u nohou a dalšími detaily. V rozhovoru pro podcast Climbing Gold z roku 2021 jsem byl překvapen, že tehdy 84letý John Gill byl velmi kritický k bouldrovým závodům současnosti, kde vidí težký boj s gravitací, ale nevidí tam lehkost a grácii, kterou lze naopak pozorovat třeba v závodech na rychlost. Ač je pro mě težké připustit, že jeden z mých velkých idolů považuje lezení na rychlost za zajímavější než bouldering, souhlasím s Johnem, že styl je v lezení velmi důležitý. Ale styl je taky otázka vkusu a ten je individuální a v čase se mění.

Podle mého názoru je John Gill vizionář, který změnil lezení jako málokdo jiný a nemyslím tím jen to, že díky (či kvůli?) němu jsou skály bílé od magnézia. Udal směr boulderingu i tréninku, na který další po mnoha desetiletích navázali. Nejsou to jen bouldry, které po sobě John zanechal, ale i jakási filozofie či přístup k boulderingu, které jej ospravedlňují jako samostatnou disciplínu. A myslím, že vývoj jasně ukázal, že právě bouldering se stal klíčovým faktorem rozvoje všech dalších lezeckých disciplín. Zjednodušeně, co si můžete nacvičit těsně nad zemí na bouldrech, jako když najdete ve 20 metrech ve sportovní cestě nebo ve vrchních partiích El Capitanu. Tato kniha napsaná v roce 1978 je stále neuvěřitelně aktuální a u některých vět jsem se přistihl přemýšlejíc, jestli to nebylo napsáno dnes.

Myslím, že i v dnešní době sociálních sítí by se výkonnostně neztratil. Shyb na jedné ruce na jednom prstě dnes není tak vzácný, ale váha na jedné ruce je opravdu majstrštyk, který udělá i dnes mezi elitními lezci málokdo (já ani náhodou). Zaujalo mě, že John mluví o tom, že lezci většinou nedosáhnou toho, na co by opravdu měli, ale co je tak nějak v dané době očekáváno či považováno za možné. John byl v boulderingu výjimkou a předběhl svoji dobu o několik skoků. Jeho výkony ve své době, bez moderního vybavení a možností tréninku, jsou naprosto neuvěřitelné. Bylo by zajímavé vidět mladého Johna v 50. letech s moderním vybavením z roku 2025 a dnešními možnostmi tréninku.

Hezké čtení přeje
Adam Ondra

Adam Ondra (32 let) je jedním z nejlepších sportovních lezců na světě. Je čtyřnásobným mistrem světa, třikrát získal zlatou medaili v lezení na obtížnost, jednou v boulderingu, dvakrát pak skončil šestý na olympiádě. Aktivní je i ve skalním lezení, kde dosáhl několika významných úspěchů. V září 2017 vylezl cestu Silence v norském Flatangeru, což byl první výstup na světě s obtížností 9c. Ve Francii zdolal Super Crackinette (9a+) stylem flash, dále pak tři cesty obtížnosti 9a onsight. Zvládl prvovýstup nejtěžší cesty v Česku Vasil Vasil (9b+) v Moravském krasu, jako první zopakoval výstup na nejtěžší „bigwall“ na světě – Dawn Wall na masivu El Capitan v USA.

Foto: Petr Chodura, © Adam Ondra

Úvod

John Gill je tím nejpozoruhodnějším člověkem, kterého jsem ve světě skalního lezení poznal. S vděčností a obdivem k němu tu chci jeho příběh zaznamenat pro současnou i budoucí generaci. Mým cílem není tohoto muže nějak definovat ani probírat jeho schopnosti, spíš bych chtěl představit jeho genialitu a nezávislou osobnost. Jeho doménou je specifický druh lezení, bouldering na relativně malých skalních útvarech, kde v nevelkém rozsahu několika málo stop vertikálně nebo v převisu nachází a řeší téměř neřešitelné problémy. Třebaže John Gill proslul právě boulderingem, vylezl také mnoho delších cest, například v oblasti Needles v Jižní Dakotě, některé z toho na laně a jiné sólo. Koncem padesátých let minulého století rovněž udělal v pohoří Teton dlouhé prvovýstupy, které se obtížností vyrovnaly mnoha jiným v této oblasti.

Kniha je rozdělena do tří částí. První je něco jako esej o Gillovi. Zaznamenává můj osobní pohled na něj tak, jak jsem ho poznal skrze skály, které jsme společně lezli. Druhá část je poskládaná ze série dojmů o Gillovi, kterými přispělo několik vynikajících lezců. Třetí část tvoří přepis nahrávky rozsáhlého rozhovoru nebo spíš přátelského povídání, v němž jsou Gillovy názory a zkušenosti podrobně shrnuty.

Věřím, že činnost tohoto hrdiny horolezectví, jakéhosi Dona Quijota boulderingu a vynalézavého lezeckého inovátora, může být zajímavá a fascinující nejen pro oddané fanoušky tohoto sportu, ale pro každého, kdo umí ocenit mistrovské výkony.

První část

Eseje o Johnu Gillovi

1 Thimble

Počátkem 60. let mi můj lezecký partner Fred Pfahler líčil Gillovy výkony, jichž byl svědkem ve wyomingských Tetonech. Vyslechl jsem si jeho vyprávění, ale přirozeně jsem zůstával skeptický. Dokud jsem ty cesty neuviděl na vlastní oči, pustil jsem je z hlavy – a Gilla taky. Přesto mě Fredovo přehánění bavilo. V mysli jsem si vykresloval hbitého horolezce, který objímá převisy a chytá se výstupků o velikosti oblázku.

Gillovu údajně nejlepší cestu v oblasti Needles v Jižní Dakotě jsem viděl dřív, než jsem se s Gillem osobně setkal. Pohled na třicet stop (zhruba 9 metrů) vysokou převislou věž zvanou Thimble neboli Náprstek mě přesvědčil, že Fredův hrdina musí být víc než jen talentovaný boulderista. Gill tu zcela proměnil ducha skalního lezení a démona touhy přetavil v umění. Prostřednictvím své představivosti našel cestu tam, kde by pro jiného možná vůbec neexistovala. Stál jsem tam a snažil se najít náznaky a vodítka toho, jak vůbec bylo možné tenhle vysoký hladký balvan přelézt. Cestu, která se zdála mimořádně obtížná i těm nejzkušenějším lezcům, navíc vylezl bez lana a přímo nad ochranným zábradlím.

Gill tak v Needles založil tradici dokonalosti a Thimble se stal ukazatelem míry, do jaké byl schopen se lezení vnitřně oddat. Viděl jsem v této krátké cestě vzhůru úplné a dokonalé odevzdání. Má předchozí skepse částečně pramenila z fám, které jsem slyšel a které označovaly Gilla jako „pouhého boulderistu“. Avšak skeptici mají pramalou váhu ve světle jedné velmi pozitivní duše, která usiluje o dosažení vlastních cílů a která, i když vnímá názory ostatních, se jimi nedá svést z cesty.

Vylezení Thimble bylo demonstrací Gillovy techniky a odvahy. Třebaže existovaly lezecké meze, kterými by měl být podle svých přátel limitován, on je dokázal překonat. Šlo o druh hlubokého uvědomění nebo filozofie, která, jak jsem začínal chápat, ho charakterizovala a odlišovala od všech ostatních. Dal lezcům v Needles nahlédnout do zásob svého odhodlání a veden okamžitou inspirací dosáhl vrcholu věže ve tvaru náprstku.

Pro toho, kdo se snad díval, to musel být neskutečný pohled – Gillova síla a rovnováha dosahující svých hranic, natahující se paže a nohy důmyslně se pohybující po drobných chytech. A potom přišla euforie nebo – kdo ví – smutek, když si uvědomil, že je konec, a jako by byl sám na světě, zpracovával na vrcholu svůj zážitek. Byla to zřejmě čirá radost provázená lehkým pocitem úlevy, který z něj na nejvyšším bodu věže vyzařoval. O své cestě toho moc neřekl, předtím ani potom, necítil potřebu se chlubit. Horolezci, kteří byli toho jara v téže oblasti, byli jeho výkonem fascinovaní – a neschopní ho napodobit. Zatím ani nevěděli, jak jeho úspěch hodnotit.

Jak jsem stál pod věží Thimble, přestal jsem být skeptikem.

2 Svědectví fotografie

V roce 1964 jsme se s Royalem Robbinsem potulovali pod různými spárami a lezeckými cestami v oblíbené žulové oblasti Castle Rock, asi jedenáct mil západně od města Boulder v Coloradu. Royal hledal příležitost zkusit něco dosud nelezeného a mumlal cosi o Johnu Gillovi. Říkalo se totiž, že na skále je několik Gillových cest.

Při jiné příležitosti jsem na druhé straně této skály objevil absurdně vyhlížející prstovou spáru, o které mě můj přítel Mike Stults ujišťoval, že jde o jednu z Gillových cest. Prý se velmi podobá cestám v coloradském Estes Parku, o kterých slyšel, že je Gill lezl.