Vlastimil Vondruška 

Pražský vampýr 

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XIX 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2331-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2332-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Alence 

I 

Písař Královské komory Jiří Adam z Dobronína se jako obvykle vracel z Hradu přes Kamenný most na Staré Město pražské, ale neodbočil ke Kaprově ulici, kde měl svůj dům, nýbrž pokračoval uzounkými klikatými uličkami k Velkému rynku a dál Caletnou ulicí k Nové bráně. Tu Pražané postavili před padesáti lety na místě starší brány sv. Ambrože na počest krále Vladislava Jagellonského. Jenže kdeže loňské sněhy jsou. Před patnácti lety padl Vladislavův syn Ludvík v bitvě s Osmany u Moháče a na český trůn usedl Ferdinand Habsburský.

Z Caletné odbočil ke kostelu svatého Jakuba a za chvíli už vcházel do mázhauzu honosného nárožního domu U Černého anděla. Patřil královskému kuchmistrovi Hájkovi z Hodětína, švagrovi nejvyššího zemského podkomořího Jakuba Kyšperského z Vřesovic. To byl nadřízený Jiřího Adama, ale současně rodinný přítel jeho manželky Johanky z Kochánova. Proto ochotně vyhověl jeho přání, aby ještě dnes královského kuchmistra navštívil.

Netušil sice, o co se jedná, ale předpokládal, že jde o cosi zapeklitého. Zvykl si už, že ho vlivní členové královského dvora pověřovali pátráním v nejrůznějších záležitostech, protože si vysloužil pověst výtečného vyšetřovatele. Jednou se na něj dokonce obrátila sama královna Anna Jagellonská. Protože uspěl, měl u ní dveře vždycky otevřené. A to se na královském dvoře počítalo.

Jiřímu Adamovi z Dobronína bylo jednatřicet let a byl nejmladším řádným písařem v Královské komoře. Úřad podkomořího spravoval hlavně záležitosti královských měst a různých regálů, včetně toho horního a mincovního. Proto měl právo jednat i s pražskými radnicemi, i když to nikdy nebylo jednoduché. Pražané byli hákliví na svá starobylá privilegia, která jim zaručovala svobodu a právo na vlastní samosprávu. Navíc tu byl problém náboženský, neboť Ferdinand byl katolík, ale většina Pražanů tíhla ke kalichu.

Hned v mázhauzu ho uvítal královský kuchmistr. Byl o něco starší než Jiří Adam a postava nezapřela jeho povolání. Byl kulaťoučký, usměvavý a vždycky dobře naladěný. Jiří Adam míval rovněž dobrou náladu, ale byl štíhlý, svalnatý a rozhodně vyšší než kuchmistr. Na rozdíl od jeho hladce vyholené tváře nosil pečlivě upravenou bradku. Pohyboval se pružně a díky pronikavému pohledu svých očí, a především kordu u pasu budil respekt.

Vydali se po schodech do patra a usadili se v obývací komnatě. Na stole bylo připraveno pohoštění, sladké koláčky a dvě číše ze zelenkavého skla, do nichž Hájek z Hodětína nalil červené víno. Připili na Ježíše Krista a na zdraví českého krále.

„Tak co tě trápí?“ zarazil Jiří Adam svého hostitele, když mu začal líčit, jak se tyhle sladké koláčky pečou. I když chtěl podkomořímu vyhovět, nemínil ztrácet zbytečně čas. Rád by se do soumraku dostal domů, už se na svou Johanku opravdu těšil. Od doby, kdy spolu vyšetřovali na Šumavě, se s ní radil o všech záležitostech, včetně úředních, a to je nesmírně sbližovalo. To ovšem nikomu vykládat nemohl, protože jen málokterý úředník či měšťan by přiznal, že dá na ženský rozum. Kalich ve vztazích mužů a žen hodně změnil. Samozřejmě k horšímu.

Ženy samy dávaly okázale najevo, že jejich posláním je péče o domácnost a o rodinu, jak jim to ukládala slova evangelia. Aby demonstrovaly, že kráčejí ve šlépějích prvních křesťanek, k pasu si přivěšovaly sběračky, lžíce, svazky klíčů, prostě cokoli, co symbolizovalo ženský úděl hospodyně. Jiří Adam i Johanka byli katolíci a na podobné manýry se dívali spíše shovívavě.

„Je to pokrytectví,“ říkávala v soukromí Johanka.

„Na ulici, když jdou do kostela, cinkají, jako by se stěhoval železářský krám, ale doma pak na své muže ječí, pokud je na slovo neposlechnou.“

„No vidíš, to já tě na slovo poslechnu, i když jako železářský krám necinkáš,“ opáčil obvykle vesele.

„Ty tak,“ zasmála se a pak ho objala a políbila.

„Vidím, že máš dobrou náladu,“ přerušil jeho vzpomínky královský kuchmistr, protože se Jiří Adam bezděčně pousmál. „Proto je mi líto, že ti náladu asi trochu zkazím. Stala se totiž strašná, nevysvětlitelná věc, která na hony zavání temnými silami zla. Pekelné brány se opět otevřely.“

„Nějaký zločin?“ snažil se ho uklidnit. Pověry považoval za dětinské, někdy i nebezpečné, i když inkvizice v Českém království nepůsobila. Jenže stačili fanatičtí kazatelé a davy poblázněného lidu. Ten totiž dokázal být krutější než samotní inkvizitoři. Jedinou cestou, jak se lidské hlouposti, malosti a zášti bránit, bylo používat rozum a dbát na spravedlnost. Jistou útěchou mu bylo, že král Ferdinand Habsburský vyžadoval dodržování zákonů mnohem důrazněji než Jagellonci.

„Záleží na tom, zda může být upír ve smyslu zemského práva trestně odpovědný a jeho konání lze kvalifikovat jako zločin,“ opáčil kuchmistr. Bylo o něm známo, že rád filozofuje. I když porcoval maso, zamýšlel se nad etickými aspekty svého povolání. Hovor s ním o praktických záležitostech nebyl nikdy jednoduchý. Jiří Adam z Dobronína si povzdechl a nechal ho, protože mu bylo jasné, že ho musí nechat vymluvit. Představa, že to tu rychle skončí, se pomalu rozplývala.

„Ale abych ti to vyložil popořádku,“ změnil k jeho překvapení Hájek z Hodětína téma svého obšírného výkladu. „Mám neteř. Jmenuje se Bohunka, jsem její kmotr a po smrti mého bratra se o ni starám jako o svou vlastní. Nedávno jsem ji provdal. Žije teď s manželem v jeho domě na Novém Městě pražském. Bohužel ten dům stojí kousek od Větrova. To je návrší až na konci města u hradeb nad Botičem. A přes údolí je vidět na Vyšehrad.“

„Vím, kde to je. Nepříjemné místo. Císař Karel blahé paměti tam založil několik klášterů, které kališníci vyvrátili a spálili. Zahrady zpustly a v troskách těch klášterů léta žila nejrůznější spodina. Naštěstí se v posledních letech někteří řeholníci vrátili a opravují kostely a zničené budovy. Přesto je to místo, kde se, alespoň co vím ze zápisů v popravčích knihách, stane víc zločinů než kdekoli jinde v pražských městech. Netušil jsem, že tam také stojí počestné měšťanské domy. Už dlouho jsem Větrov nenavštívil.“

„Ne, ten dům není přímo tam, ale v uličce od kostela svaté Kateřiny ke Svinskému trhu. Bohunčin manžel vlastní velký zájezdní hostinec hned před Svinskou bránou. Je proslulý výtečnou kuchyní.“

„Jak jinak,“ pousmál se Jiří Adam z Dobronína. Znal ten podnik. Jmenoval se U Zlatého bažanta a kromě kuchyně nabízel hostům i zábavu úplně jinou. V zahradě za domem byl velký kuželník a střelnice, kde se konaly soutěže ve střelbě kuší. Byl tam také dřevěný parket, kde se každou sobotu večer pořádaly taneční zábavy s výtečnou hudbou. Pokud hosté chtěli, v patře bylo k dispozici šest komnat s velkými lůžky, kde mohli přenocovat. Samozřejmě nikdy sami. Před hradbami totiž rychtář neměl právo kontrolovat počestné spaní.

„Ta ulička se jmenuje Lipová, protože tam opravdu pár lip roste. Není jako ty dál k hradbám, v téhle bydlí samí zámožní měšťané. Vedle domu, kde žije má neteř, bydlel Mareš od Košíku. Nesmírně bohatý kupec.“

„Znám to jméno. On už tam nebydlí?“

„Před třemi dny našli na dvoře jeho psa. Měl rozdrásané hrdlo. Ohlásil to rychtáři, ale jinak se tím nikdo moc nezabýval. Proč taky? Jenže dneska v noci ten Mareš zemřel. Hrdlo mu prokousl upír. Já nejsem z těch, kdo dá na povídačky. Lidé si ze strachu vymyslí kde co. Ale tohle je nesporné. Na krku má zranění po tesácích. Dva a dva proti sobě. Žádné zvíře takový skus nemá, to ti poví každý. Rychtář Tobias dokonce sám ta zranění změřil a na papír zakreslil. Sám se pak můžeš přesvědčit! Ale kdyby jen to! Má neteř toho upíra zahlédla, jak Marešův dům opouští a v rubáši běží k Větrovu. Může ti to sama potvrdit. Byla tak vyděšená, že je teď tady. A nevrátí se domů, dokud se ta věc nevyšetří a ten upír… No, já vlastně nevím, co upír. Popravit ho asi nejde. Prý je nejlepší vrazit mu do srdce osikový nebo jasanový kůl. Prý lze použít i stříbrnou dýku. Ovšem nejdřív je třeba toho upíra vypátrat.“

„A to má být můj úkol?“

„A čí jiný, urozený pane Adame? Jsi nejlepší vyšetřovatel v Českém království. Nebo si snad myslíš, že by tu věc zdárně vyřešil novoměstský rychtář? Dovol, abych se zasmál.“ Pak kuchmistr ztišil hlas a dodal:

„Dokud to neuzavřeš, má milovaná neteř bude tady. Mám ji rád, ale přece jen…“

„Chápu,“ povzdechl si Jiří Adam z Dobronína.

„Myslel jsem na všechno. Tady je souhlas novoměstské radnice, abys mohl ve městě pátrat. Je tam sice napsáno, že v dohodě s rychtářem Tobiasem, ale to je jen obvyklá formule. Máš volné ruce. Zpovídat se nemusíš nikomu, jen svému svědomí a mně.“

„Tak to je všechno, co zatím vím,“ skončil své hlášení, jak někdy hovorům se svou ženou královský písař v žertu říkával. Za oknem byla už tma, teď na konci podzimu se stmívalo brzy, za dva týdny začínal advent.

„Nu, kromě té pohádky o upírovi moc faktů nemáš,“ souhlasila Johanka. Neměla zdaleka vzdělání svého muže a často jí musel některé věci vysvětlovat. Byla však praktická, a protože milovala různé hádanky a hrála výtečně šachy i vrchcáby, dokázala skvěle kombinovat. Při pátrání mívala nápady, které Jiřímu Adamovi často velice pomáhaly, protože ženský pohled na svět byl odlišný od toho jeho. A to bylo při vyšetřování nesmírně užitečné.

„Proto nemá cenu dělat zatím jakékoli závěry,“ souhlasil. „Zítra nepůjdu do úřadu, ale vyrazím na Nové Město pražské.“

„Vyrazíme. Zítra nemám co na práci, ale je to pořádný kus. Na Svinský trh dobrá hodina cesty. Stejně jsem chtěla koupit nějaké maso.“

„Dostala bys ho i u našich řezníků,“ upozornil, ale nijak důrazně. Věděl, že její přání odmítnout nemůže. A ani nechtěl. V úřadu trávil spoustu času, a proto, pokud to šlo, rád se věnoval Johance. Musela také ze života s ním něco mít. S hranou starostlivostí pokračoval:

„Víš ale, jak tě budou bolet nohy?“

Zbystřila, protože ho znala a věděla, že tohle neřekl pro nic za nic. Proto se zatvářila zkroušeně: „Když bude nejhůř, zpátky mne budeš muset odnést v náruči. Nebo jsi to zařídil jinak?“

„Kuchmistr Hájek pro nás pošle svůj kočár. To je výhoda pracovat pro bohatého muže. Zvláště pokud mu záleží na tom, abychom tu věc rychle sprovodili ze světa. Mluvil jsem s jeho neteří. Je to jistě hodná žena, ale doma bych s ní dlouho nevydržel.“

Spokojeně přikývla. Ne proto, že se nebudou trmácet pěšky, ale že už o pátrání mluvil v množném čísle. Zahrnul ji do svých plánů. Už se opravdu těšila, protože ho znala. Jakmile se s něčím takovým smířil, pak pro ni bude mít řadu úkolů. Ráda mu dokazovala, co všechno umí.

„Chápu, že zatím nevíme vůbec nic,“ řekla rychle, když se jí zdálo, že chce vstát a opustit ji. Seděli v křeslech v obývací komnatě a na stole stály dvě nedopité číše s vínem ředěným vodou. Jí se ještě spát nechtělo, chtěla si povídat. „Co říká křesťanská věda o upírech? Já o tom moc nevím. Vlastně jsem o nich slyšela jen jednou, ale to jsem byla ještě malá holčička.“

Podíval se na ni a usmál se. „Má drahá, o bestiích a různých démonech existuje odborných prací víc než třeba o vaření.“

„To asi není dobrý příklad. U Frobenia v Basileji jsi mi koupil už tři knihy o kuchařském umění, i když je myslím nepotřebuji. Vařím ti snad dobře, ne? O bestiích a upírech zatím žádnou.“

„Vaříš výtečně, Johanko. Jenže můj přítel Zikmund Hrubý z Jelení v Basileji pracuje. Tu a tam mi dá nějakou knihu se slevou, pokud si koupím několik jiných, třeba drahých cestopisů. Knihy o bestiích nikdy zlevněné nejsou. O výstřednosti se lidé vždycky zajímali víc než o normální chod našeho světa. To jsem chtěl říci, pokud ses ptala na upíry. Znám dost spisů na tohle téma, ale všechny jsou stejné. Přesto se pořád kupují.“

„Ty jsi hrozný. Já chci vědět něco o upírech, a ty mi uděláš přednášku o tom, jaké knihy se prodávají a za kolik. A že kuchařské knihy jsou oblíbené,“ protestovala s úsměvem. Protože dopili své číše, rychle je oběma dolila.

„Promiň, ale to mě asi nakazil ten královský kuchmistr,“ bránil se dobromyslně. „Víra v upíry pochází z pohanských dob. Od nejstarších časů lidé věřili v tak zvané inmortui čili nemrtvé. To jsou bytosti, které zdánlivě zemřely, ale mrtvé nejsou. Mohou se probudit, nasytí se a pak se zase vrátí do stavu podobnému smrti. Tyhle bytosti, starší Čechové jim říkali můry, sají v noci ze spáčů jejich životní sílu. Proto se i zdravý člověk někdy probudí ráno vyčerpaný a unavený a chřadne a chřadne, až zemře. Do téhle kategorie inmortui patří i upír, který z člověka nevysává sílu, ale přímo krev. Nicméně podle odborné literatury svou oběť nezahubí po jediné návštěvě. Stejně jako můra jí krev saje po malých doušcích, aby mu jako potrava vydržela co nejdéle.“

„Ovšem ten novoměstský kupec zemřel po jediné návštěvě. Tedy, pokud to nebylo jinak.“

„Správný postřeh! V odborné literatuře se někdy upír zaměňuje s vlkodlakem. Ten oběť zahubí hned při prvním kontaktu. Prokousne a rozdrásá mu hrdlo. O vlkodlakovi se nepíše jen v odborných spisech, ale zmiňuje se i v českém překladu Alexandreidy. Tu znáš, výtisk máme v knihovně.“

„Takže to možná nebyl upír? Třeba to ta kuchmistrova neteř netušila a jen to zjevení nepopsala správně.“

„Kdepak. Vlkodlak je napůl vlk a napůl člověk. Upír vyzáblý člověk, často právě v rubáši. To poplést nemohla. Pečlivě jsem se jí na to vyptával. Jenže náš zločinec tyhle jemnosti z odborné literatury zřejmě nezná. I když jsme ještě nezačali vyšetřovat, troufnu si prohlásit, že tohle je jeho první chyba, kterou při přípravě svého zločinu spáchal. Jsem přesvědčený, že chtěl, aby ho někdo zahlédl. Jenže nedošel mu rozdíl v tom, jak by zabíjel vlkodlak a jak upír.“

„Víno došlo, ale stačilo, ne? Přiznám se ti, že po tom dnešním vyprávění se trochu bojím. Raději bych spala s tebou ve tvé komnatě. Ale počestně, na milování nemám náladu.“

„V mém loži jsi vždycky vítána,“ opáčil zdvořile, i když nedokázal skrýt zklamání.

Když ji však ve tmě objal, aby ji mohl chránit před démony a upíry, změnila Johanka po chvilce názor.

II 

Když ráno zastavil kočár královského kuchmistra před honosným domem v Kaprově ulici, Jiří Adam z Dobronína s překvapením zjistil, že není prázdný. Uvnitř seděla pečlivě nastrojená Hájkova neteř Bohunka. Byla to mírně korpulentní žena středního věku s tuctovým obličejem, pečlivě zavinutým do bělostné loktuše.

„Já o ní nevěděl,“ omlouval se v mázhauzu tiše Johance. „Nějak to s ní budeme muset vydržet. Upozorňuji tě ale, že to chce pevné nervy!“

„Nech to na mně. Vyzpovídám ji,“ nabízela se okamžitě. Její ochota samozřejmě pramenila z možnosti účastnit se s manželem pátrání. Nebylo sice tak oficiální, jako když jednal jménem Královské komory, ale i tak to pro ni bylo příjemné vytržení z běhu všedních dnů.

Jakmile nasedli a kočár se s hrkotem kol rozjel po nerovné kamenné dlažbě ulicí, začala Bohunka sama:

„Nechtěla jsem jet, ale není zbytí, i když nevím, kde mi starostmi hlava stojí. Musím ti všechno ukázat, urozený pane, pak to snáze pochopíš.“ Hovořila jen k Jiřímu Adamovi, jako by vedle něj jeho žena vůbec neseděla. Pro ni zajímavá nebyla. Aktérem toho dějství byla přece ona a královské úřady.

Jenže Johanka nebyla z žen, které by se nechaly přehlížet. Usmála se a dobromyslně jí za svého muže odpověděla: „To si umím představit, kolik práce máš, paní Bohunko. Zvláště teď, když jsi na návštěvě u svého strýce. Tak tys toho upíra viděla? Mráz mi běhá po zádech, jenom když si to představím. Muselo to být hrozné. Jsi nesmírně statečná.“

Teprve tahle slova ji přiměla, aby vzala Johanku na vědomí. Velkomyslně přikývla a začala vysvětlovat, co v tu chvíli cítila a jak se dokázala se svým strachem vyrovnat díky růženci, který držela v ruce a modlila se.

„Já myslela, že se to stalo v noci,“ podivila se s hranou naivitou Johanka. „Ale tys zatím stála s růžencem u okna.“

„Tak to samozřejmě nebylo,“ ušklíbla se kuchmistrova neteř povýšeně. „Bylo to v noci. Jenže mám okno do ulice a zaslechla jsem strašné skřeky a zoufalé volání o pomoc. To mě vzbudilo. Růženec mívám položený na klekátku, to je hned u okna. Vyhlédla jsem do ulice a tam… ta hrůza! Neztratila jsem však duchapřítomnost, sáhla po růženci a začala se modlit. To mne určitě zachránilo.“

„Jsi obdivuhodná,“ vydechla s obdivem Johanka. Jiří Adam z Dobronína byl opravdu rád, že ji má vedle sebe a nenápadně jí stiskl ruku, aby věděla, že je v duchu s ní. I když měl co dělat, aby neobracel oči v sloup. Bohunka nejen že hloupě mluvila, ale přitom se tvářila, jako by světu zvěstovala nejdůležitější svědectví hned po evangeliích.

„Poslyš, a kdo vlastně vydával ty skřeky a volal o pomoc?“ pokračovala Johanka a dařilo se jí tvářit stejně pitomě jako jejich průvodkyně. Právě projížděli kolem kostela svatého Havla a blížili se k brance s můstkem, který vedl přes příkop na Nové Město pražské. Byly slyšet hlasy trhovců, neboť na rynku se konal obvyklý týdenní jarmark. Před brankou museli zpomalit, protože se tam tísnili lidé a kočí musel pár z nich přetáhnout bičem, aby jim uvolnili cestu.

„To je snad jasné, kdo měl ten rámus na svědomí. Člověku přímo tuhla krev v žilách, když to slyšel,“ vykládala Bohunka, když přejeli můstek a po širokém Koňském trhu pokračovali v cestě. „To ten upír!“

„Kdo jiný. Jenže proč volal o pomoc?“

Bohunka se na okamžik zarazila, ale pak posměvačně vysvětlovala: „To přece volal ten nebožák z vedlejšího domu.“

„Kdo jiný? To mě nenapadlo. Takže jeho tělo našli na ulici?“

„Ale ne. Tam vám všechno ukážu. Upír ho přepadl v jeho ložnici a vysál mu krev přímo na lůžku. Nevěřila bys, co krve bylo kolem něj! Já se tedy do té komnaty neodvážila ani nahlédnout, ale říkal to rychtář.“

„Chápu. Ten nebožák, jak že se jmenoval? Mareš od Košíku? Měl otevřené okno.“

„Teď, v listopadu?“ vrtěla hlavou kuchmistrova neteř a kdyby s nimi neseděl královský písař, řekla by jeho ženě, že je hloupá. Jenže před úřady se musela držet zpátky.

„Tak to okno alespoň vede do ulice.“

„Ne, samozřejmě dozadu, do dvora. Tam je větší klid. Měl už svůj věk a říkal, že se mu špatně usíná. Proto potřeboval ticho.“

„Ale ty máš okna do ulice.“

„Protože jsem mladá. Ráda občas přes den vyhlédnu ven. Mně ruch nevadí. Naopak, když jde kolem někdo zajímavý, mohu s ním ztratit i pár slov.“

„Musíš mít skvělý zrak,“ poznamenala jakoby mimochodem Johanka.

Kuchmistrova neteř se toho hned chytla a začala vykládat, že když stojí na ulici, pozná podle tváří i lidi, kteří se pohybují třeba až po Svinském trhu, i když je to pořádně daleko. Tak dobré oči ona má.

„Teď už je mi to jasné,“ souhlasila Johanka. „Jinak bys v té tmě určitě vůbec nepoznala, kdo to utíká vaší ulicí k Větrovu. Byla přece temná noc.“

„Ve tmě ti jsou dobré oči k ničemu! Ten upír musel mít lampu nebo něco takového. Když se na mě do okna ohlédl, jasně jsem viděla tu strašnou tvář. Děsivou! Odráželo se od ní světlo, byla celá bílá a kolem rtů měl krev. Možná použil nějaké kouzlo, aby viděl na cestu. Všechno kolem něj zářilo a svítilo. Jak ti povídám, tuhla mi krev v žilách. To, co jsem zažila, to by nevydržela většina mužů.“

Dál vykládala o své statečnosti a chytrosti a kočár zatím přejel rozlehlý novoměstský rynek, jemuž se tu říkalo Dobytčí trh, a zabočil po Svinské ulici k bráně. Těsně před ní zahnul do Lipové a konečně byli na místě. Jiřímu Adamovi z Dobronína už začínala třeštit hlava.

Kočí seskočil z kozlíku a okamžitě běžel otevřít dveře na té straně, kde seděla paní Bohunka a pomohl jí vystoupit. Jiří Adam pomohl na druhé straně kočáru své ženě. Přitom se k ní naklonil a špitl: „Jsi skvělá.

Je to jasné, ten zločinec si dal hodně práce, aby ho paní Bohunka zahlédla. Musí to tu znát, protože si spočítal, že stačí nejhloupější převlek a ona z toho udělá kauzu. Upír! Ó hrůza. Ještě že je tak statečná.“

„Co jsi říkal o statečnosti, pane královský písaři?“ ozvala se, protože zatím stihla kočár obejít.

„Chválím tě,“ řekl rychle. „Který dům je tvůj?“

„Přece ten nejvýstavnější. Přímo před tebou. A ten vpravo, tam se ta hrozná věc stala. Uvidíte sami.“

Jakmile vstoupili do mázhauzu, uvítal je rozložitý muž, určitě mladší než Bohunka. Měl černé kudrnaté vlasy, modré oči, byl opálený a na širokých rtech měl zdvořilý úsměv, který patřil k jeho profesi šenkýře. Jmenoval se Jaromír a byl majitelem zájezdního hostince U Zlatého bažanta. Sotva svého manžela uviděla, její výraz se okamžitě změnil.

„Nevadí ti, že jsem přivedla hosty?“ zeptala se pokorně. „Můj strýc chce, aby objasnili tu věc s upírem. Co nejrychleji, abych se mohla vrátit domů.“

„Proč by mi to mělo vadit?“ opáčil a Bohunka si hlasitě oddechla. Její expresivní chování bylo najednou pryč.

„Zajdi do kuchyně a řekni hospodyni, ať připraví pohoštění.“

Sotva zmizela, řekl Jaromír rozvážně: „Není kam spěchat! Já osobně si myslím, že podobné zločiny páchají spíše lidé než démoni. Hovořil jsem se sousedy. Nikomu z nás se nelíbí představa, aby se tu začal motat nějaký kněz a hledal ďábla. Budu ti vděčný, pane královský písaři, pokud to zařídíš tak, aby se o té věci hovořilo co nejméně.“

„Zařídit něco takového není v mé pravomoci a ani v silách královských úřadů. Pokud mi však všichni tady v ulici pomůžete, abych pochopil, co se doopravdy stalo, možná se podaří najít zločince rychle. A skončí ty hloupé řeči.“

„Pokud bys chtěl, můžeš po dobu vyšetřování bydlet v mém šenku před hradbami. Odtud to není ani čtvrthodinka pohodlné chůze. To pozvání platí i pro tvou půvabnou manželku. Komnata a jídlo budou samozřejmě zdarma. Pojďme si nejdříve o tom zločinu promluvit!“ Nepatrně se uklonil a rukou jim pokynul, aby ho po schodech následovali do patra jeho domu. Johanka se naklonila ke svému manželovi a tiše se zeptala, odkud ho ten muž zná. V hlase nedokázala skrýt náznak podezření a žárlivosti. Tohle byl pocit, kterého se nedokázala stále zbavit, i když vzápětí sama sebe odsuzovala, že si může něco takového myslet. Adama za léta společného života poznala a věřila mu. Jenže rozum a cit se u ženy občas nesetkávaly na stejné cestě. A ten šenk byl známý jako místo milostných schůzek.

„Jednou jsem tam cosi vyšetřoval, má drahá. Je to výtečný hostinec. Mám to pozvání na den nebo dva přijmout?“

Rozzářila se. Milovala změnu, a tak mlčky, ale horlivě přikývla.

Usadili se ke stolu a Jaromír rozvážně vykládal:

„Tělo už odvezli do márnice a komnatu pečlivě uklidili. Ráno tam byl kanovník z kapituly při kostelu svatého Apolináře a místnost vykropil svěcenou vodou. Mnoho k vidění v té ložnici už nebude. Přesto se tam pak podíváme.“

„Řekni nám něco o rodině toho Mareše. Vím, že byl kupec, obchodoval se železem, sanytrem, mědí a také s hodinovými strojky,“ řekl Jiří Adam z Dobronína.

„Sám mám od něho jeden doma. Je z Paříže. Jak vidím, tamhle na stěně visí podobný. Mareš tady na Novém Městě vlastní dva domy.“

„Jistě, dařilo se mu, protože nabízel prvotřídní zboží. K výčtu jeho majetku musím ještě připojit dvorec v Dobřejovicích. Ta vesnice mu patří. Navíc nedávno přikoupil i sousední Modletice. Nebožák. Všechna sláva polní tráva. Majetek si nikdo do hrobu nevezme.“

„Na tu vesnici by nikdy neměl dost peněz nebýt věna,“ ozvala se Bohunka, která měla pocit, že už příliš dlouho mlčela. O rodině svého souseda věděla podle svého přesvědčení mnohem víc než manžel, který se o takové věci příliš nezajímal. Většinu času trávil ve svém zájezdním hostinci.

„Vzal si takovou mladou, jmenuje se Milada,“ pokračovala žlučovitě Bohunka. „Přinesla sice peníze, ale pochází z hanebné rodiny. Představte si, její otec byl žid!“

„Ale přijal křest!“ zarazil ji přísně manžel. „Nejméně před pětadvaceti lety. Nedávno zemřel a byl řádně pohřben na křesťanském hřbitově. Není tedy důvod hovořit o její rodině jako hanebné, má drahá. Ano, kdysi se zabýval lichvou a vydělal hodně peněz. Ale s tím skončil a živil se řádně. Aby odčinil hříchy z mládí, v kostele svaté Kateřiny nechal na své náklady zhotovit krásnou křtitelnici. Nechceš snad bezdůvodně před královskými úřady urážet nebo pomlouvat své sousedy?“

„Vím, co vím,“ odsekla uraženě a zmlkla.

„Měl děti?“

„S ní ne. Ale z prvního manželství měl Mareš dvě dcery, Boženu a Libomilu. Obě jsou už vdané.“

„Vycházely s otcem?“

„Celkem snad ano, zvláště ta mladší, Libomila. Její manžel Jan Šmatlan pomáhal svému tchánovi s obchody. Tedy, ne že by byl společník, staral se o povozy, Mareš měl tři. A obstarával sklad ve dvoře za domem.“

„Těm holkám nevlastní matka rozhodně po chuti nebyla,“ ozvala se znovu Bohunka. Vrhla na svého muže trucovitý pohled a pokračovala: „Já netvrdím nic! Stačí se zeptat naší hospodyně. Co všechno o nich zaslechla u kašny od jiných ženských.“

„Co třeba?“

„Raději se zeptejte jí. Vím, že nemám sousedy pomlouvat! Zeptejte se jí třeba na to, co se říká o paní Miladě a tom Janu Šmatlanovi! Prý se o ni ucházel, dokud byla ještě svobodná. Jenže neměl peníze, a tak ji otec dal Marešovi.“

„Hlouposti!“ utrhl se na ni, tentokrát už zjevně popuzeně její muž. „Milada je slušná ženská a Jan Šmatlan dobrý chlapík. Kdyby to bylo, jak říkáš, myslíš, že by ho Mareš zaměstnal, a ještě mu dal svou mladší dceru? Pane královský písaři, není horší semeniště pomluv než houf ženských u kašny. Někdy si říkám, že je zázrak, že těmi svými řečmi neotráví i tu vodu, co ji nosí domů ve vědrech. Bohumilo, rozum do hrsti. Viděl je snad někdo při něčem hanebném?“

„Ještě tak!“ odsekla. „Cizoložníci bývají chytří a opatrní. Proto je to hřích tak nebezpečný.“

Jaromír se pobaveně ušklíbl. „Když dovolíš, něco o tom vím, jak se porušuje šesté přikázání. Rozhodně ovšem ne doma a s nádeníkem svého manžela. Omlouvám se, pane královský písaři, ale našimi hádkami vám moc nepomáháme. Raději se půjdeme podívat do sousedního domu. Můžete si s paní Miladou promluvit. Ale prosím, při výslechu se vyhněte podobným zlolajným pomluvám. Je to citlivá žena a včera ztratila manžela.“

Johanka vrhla zkoumavý pohled na svého muže a ten nepatrně povytáhl obočí. Pochopila a navrhla, že ona tu zůstane. Je po cestě kočárem trochu rozlámaná. Zdálo se, že to šenkýř Jaromír kvituje. Zastával samozřejmě názor, že pátrat má Jiří Adam z Dobronína. On také nemínil mít při důležitých krocích za zády svou manželku.

Sotva se zavřely dveře komnaty a doznívaly kroky obou mužů na kamenném schodišti do přízemí, řekla Johanka: „Nic si z toho nedělej, můj manžel si také o mém rozumu myslí kdoví co.“

„Nemáme to snadné,“ souhlasila s povzdechem.