TANANARIVE DUE

VÝCHOVNÝ

ÚSTAV

Copyright © 2023 by Tananarive Due

Translation © Lukáš Tomášek, 2025

Original English title: THE REFORMATORY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-761-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-762-9 (mobi)

Věnováno Robertu Stephensovi, mému prastrýčkovi,

který v roce 1937 zemřel v Marianně ve floridské Chlapecké škole Arthura G. Doziera. Bylo mu pouhých patnáct let.

Patricii Glorii Stephensové Dueové (1939–2012).

Chybíš mi, mami.

Johnu Dorseymu Dueovi mladšímu, obhájci svobody.

Díky za spolupráci, tati.

I

MCCORMACK ROAD

1

Červen 1950

Gracetown, Florida

Robert Stephens zadržoval dech, počítal do tří a doufal, že uvidí mámu.

Někdy mu po ránu podráždil nos závan pudru anebo pomády od madam C. J. Walkerové, a to pak cítil, že se nad ním… něco vznáší a sleduje, jak spí. Nato se mu v rozespalém mozku objeví myšlenka… Mami? Pokud zalapal po dechu nebo se příliš rychle posadil – stačilo dokonce, aby si z očí vymnul spánek –, rozplynulo se to jako sen. Ale občas, když se jarní denní světlo obzvlášť brzy prodralo tenkým závěsem a narušilo tmu, červenou září za sevřenými očními víčky proklouzl pohyb, jako kdyby někdo procházel kolem postele. Necítil něžné polibky, žádné pohlazení konečky prstů přes čelo. Neslyšel šeptaná slova ujištění nebo mateřské lásky. Nic z toho, co lidé připisují duchům, natožpak mrtvé matce. Tohoto rána se choval trpělivě, počítal způsobem, který dříve nacvičoval – jedna, dva, tři, dva a dva tři, tři a dva tři –, a maličko pootevřel oči.

Za oknem nad postelí se mihl stín ženské postavy, v mezerách mezi pásy staniolu nalepenými na skle probleskly její rysy. Bílé šaty, tedy snad. Možná. Pohybovala se rychle, ve spěchu.

„Mami?“

Přízrak se však nezastavil ani se neotočil, neprošel zdí, nevkročil do pokoje, aby předvedl svou tvář. Robertova naděje, že na něj postava promluví, zahynula, ještě než se plně probral z dřímoty. Takhle rychle zmizela. Pokaždé.

Robert seskočil z matrace, aby vyhlédl otvorem ve fólii, ale postava tam už samozřejmě nebyla. Nebylo vidět nic kromě starého kurníku, dávno prázdného. A zase nastal obyčejný den, máma byla v nebi a táta v Chicagu – už začátek dne byl, jaký být neměl. Robert se již dříve vzdal pokusů přesvědčit starší sestru Glorii, že ho máma navštěvuje, ale možná jen žárlila, protože on si stále uchovával část matčiny přítomnosti, zatímco jí unikala. Byla to ovšem tak malá část… Nestačila ani k tomu, aby se jí kdokoli mohl dotknout nebo ji podržet v náručí.

Protože Robert a Gloria žili po větru od výrobny terpentýnu rodiny McCormackových, sladká vůně restované slaniny připravované ke snídani plnila celý domek jako výkřik. Naléhavý hlad, který Robert pociťoval, přehlušoval veškerou radost, kterou vyzískal od rychle se pohybujícího stínu, jenž mohl být mámin duch, ale nejspíš nebyl. Den začal jako všechny ostatní: velmi rozostřeným stínem a vůní masa. Chlapcovo prázdné srdce sténalo a prázdný žaludek křičel.

O něco později, poté, co se stala ta ošklivá věc, se ho soudce zeptal: „Proč bys dělal něco tak hloupého?“ V následujících dnech tajně usínal s pláčem a s touž otázkou, ovšem odpověď bylo třeba hledat přímo u restované slaniny ve výrobně terpentýnu. Ta se nacházela kus cesty po pěšině od dvoupokojového domku, devadesát let staré stavby z dubu a cihel, kterou postavil jejich děda – na kousku půdy, jejž mu daroval pan Powell, když už pro něj neměl využití, aby měl děda kde umřít. Než tátu vyhnali do Chicaga, naštěstí ještě stihl opravit střechu, do které zatékalo. Peníze, jež posílal první týden v měsíci, nikdy nevydržely dost dlouho na to, aby spižírna zůstávala plná, takže pořádné maso si s Glorií mohli dovolit jenom o nedělích. Po návštěvě kostela ho Gloria třeba překvapila veverkou nebo králíkem chyceným do pasti, jindy pokrájela kousek uzeného vepřového od slečny Anne a zamíchala je do zeleniny, aby si pamatoval chuť ještě něčeho jiného než polenty a polévky. A výrobna terpentýnu nebyla od jejich domu daleko, stačilo kousek popoběhnout – dostatečně blízko na to, aby cítili jídlo, a přece daleko jako Měsíc.

Když s Glorií onoho rána otevřeli dveře, už za nimi čekal balík z Chicaga, v noci ho tam nechal strýček June, prasynovec tetičky Lottie, který jim tátovy zásilky nosil z pošty. Táta se neodvažoval cokoli posílat přímo svým dětem, protože se bál odvety ze strany zákeřných doručovatelů a obával se, aby s tím, co posílá, neprovedli něco nepěkného. Tentokrát byla krabice větší než obvykle, obalená hnědým papírem, na několikrát omotaná provázkem a páskou, v jednom rohu se cestou z Chicaga trochu promáčkla, možná že až ve starém pick-upu tetičky Lottie.

„Říkala jsem ti, že dorazí,“ prohlásila Gloria.

Nové boty! Robert na ně čekal od chvíle, kdy se mu v květnu začaly rozpadat podrážky. Jakmile balík spatřil, zaplavilo ho vzrušení a na hlad zapomněl.

Strhal z krabice motouz, hnědý papír, pásku. A potom zíral.

Ty hnědé boty se zářivě bílými tkaničkami byly obří, vyplňovaly úplně celou krabici.

Pro dítě se vůbec nehodily. Žaludek se mu stáhl zklamáním. „Jsou jako tátovy – Glorie, ani mi nebudou držet na nohou!“

„Jasně že nebudou. Myslíš, že na to má táta peníze? Že bude sledovat nabídky katalogů a pak ti co dva týdny posílat – až odtamtud z Illinois – další a další boty přesně podle toho, jak ti roste noha?“

Gloria mluvila v dlouhých, matoucích větách. Robertovi kamarádi ze školy říkali, že jeho sestra zní, jako kdyby byla bělejší než ti bílí z pořadů v rádiu. Sám měl nejraději Dragnet, Dimension X a Suspense, a kdykoli Gloria mluvila takhle rychle, rozhodně zněla přesně jako hysterické dámy, co právě viděly mimozemšťana nebo pohlédly do ústí hlavně.

Robert vsunul do bot bosá chodidla. Prsty na nohou mu v nich volně poskakovaly. Neohrabaně se v obrovských botách prošel po verandě. „Ani je nemůžu nosit!“

„Něčím ti obvážeme nohy,“ odvětila Gloria.

„To v nich ale nebudu moct běhat!“

„Proč v nich potřebuješ běhat?“

„Protože táta říká, ať neběhám naboso.“

„Tak neběhej,“ opáčila.

To rovnou mohla říct: Nedýchej. Nedovol, aby ti bušilo srdce. Poslední dobou se vytratilo všechno potěšení. Bez mámy. Bez táty. Bez sladkostí. Většina dní bez masa. A teď už ani nesmí běhat?

Robertovi vytryskly z očí slané slzy. Gloria mu věčně připomínala, aby neběhal – jak ti vždycky říkala máma –, ale v jeho vzpomínkách máma žila jako rozesmátá tvář, hlas ptačího zpěvu, jemný dotyk. Gloria v jednom kuse vykládala o máminých výčitkách a o pravidlech, která pro ně vymýšlela, ale na to si nevzpomínal.

Gloria mu podepřela bradu. „Až přijde zima,“ řekla, „budou ti akorát.“

Později, když k bratrovi kvůli jeho příšernému údělu Gloria pocítila obzvlášť silné city, přiznala, že tátu požádala, aby poslal boty o dvě čísla větší. Ale ten den, kdy boty dorazily, vyplísnila Roberta za jeho sebestřednost – vždyť tolik dětí nemá vůbec žádné boty. Přinutila ho slíbit, že tátovi napíše děkovný dopis.

Když s Glorií procházeli brankou v plotu z pletiva pro drůbež – přestože slepice dávno neměli, branku pořád pečlivě zavírali –, byl Robert nešťastný, ve dvou párech teplých vlněných ponožek a příliš velkých botách. V břiše mu kručelo, chodidla se mu potila, a když lesem začali stoupat do kopce, k hliněné polní cestě kousíček od jejich vstupních dveří, měl špatnou náladu. Podél cesty se ještě pořád táhl ostnatý drát, pozůstatek oplocení výběhu pro prasata.

„Proč musíme ve škole nosit boty?“ ozval se Robert, ale pak se honem rozhodl, že na školu si stěžovat nebude. Naštěstí byl právě poslední školní týden před začátkem letních prázdnin. Polovina jeho třídy už odjela sbírat do Quincy, ale Gloria Robertovi oznámila, že on na žádnou bavlníkovou plantáž, která patří bělochům, nikdy nevkročí – bez ohledu na to, jak málo budou mít peněz. Tak si to táta přál. Poté, co otec odešel, musela Gloria zanechat školy, ale Robert často vídal, jak si před odchodem ke slečně Anne Powellové, u které uklízela, utírá z tváře slzu. Gloria se chovala, jako by škola byla posvátnější než kostel. Robert si rád pod lavicí skopl boty, jenže Gloria před časem požádala pana Harrise, aby ho klepl pravítkem přes prsty, kdykoli uvidí, že je ve třídě bosý. Táta už dříve v jednom z dopisů napsal, že v Chicagu nechodí bosý nikdo, a Gloria doufala, že z Roberta podobné venkovské zvyklosti dostanou, aby byli připraveni na život ve městě.

Protože jednoho dne se k tátovi v Chicagu připojí. Gloria to Robertovi před časem slíbila.

Cesta ústila na State Route 166 neboli na McCormack Road, která se táhla z jednoho konce okresu na druhý, většinou užitkovými lesy. Robert a Gloria žili hned za hranicemi Gracetownu, od Školy Fredericka Douglasse pro barevné děti na Lower Spruce je dělilo pět kilometrů chůze, takže aby se tam dostali včas, potřebovali hodinu. Když vyráželi do školy, slunce bylo v zimních měsících ještě schované. Pokud Robert dorazil pozdě, dostal od pana Harrise před celou třídou na zadek. Opozdil se pouze jednou, ovšem stačilo mu to na celý život – překvapivě ostrá bolest způsobená rákoskou nebyla zdaleka tak zlá jako pohledy přihlížejících spolužáků a chichotání, které se neslo místností: Syn Roberta Stephense, a dostal na zadek! Téměř jako by slyšel slova, jimiž o tom budou vyprávět svým rodičům. Jak řekl táta, znají-li všichni vaše jméno, není to vždy požehnání.

Když míjeli plot McCormackových, zaslechl Robert chrochtání šestitýdenních selat, jež ryla v zemi nedaleko cesty. Čtyři z nich už byla dost tlustá na to, aby je mohli sníst. Při pohledu na selata Robertovi znovu zakručelo v břiše. Přál si, aby se mohl natáhnout mezi plaňkami plotu McCormackových a jedno sele štípnout. Stěží by to byla krádež, vždyť McCormackovi měli spoustu peněz z doby otrokářství. Kromě matky toho selete by si možná nikdo ani nevšiml, že zmizelo. Ale Robert kráčel dál, jeho žaludek naříkal a chlapec si tiše opakoval přikázání: „Nepokradeš. Ne–po–kra–deš.“

Přece mámě slíbil, že si v životě uchová Boha. Tvrdila, že nic než Boha mu věnovat nemůže, ale dala Robertovi mnohem víc – jednou od ní málem dostal staré piano slečny Anne, jen kdyby se jí podařilo najít někoho, kdo by ho k nim odtáhl lesem, a kdyby se vešlo do jejich domku. Když pro něj ale máma hrávala během jeho lekcí, slyšel ji zpívat, jak moc ho má ráda, třebaže piano mu darovat nemohla.

Robert si pamatoval matčiny propadlé tváře a doširoka otevřené mrtvé oči z doby, než pro ni přišel pan Kendrick, aby ji v pohřebním voze odvezl na hřbitov pro barevné. Kdykoli Gloria vyřkla „máma“ nebo utrousil-li někdo matčino jméno, vytanul Robertovi před očima její mrtvolný výraz, jenž nahradil ten usměvavý, který chlapec znával. Myslel zrovna na matčinu mrtvou tvář, když se ze štíhlých floridských borovic ozval čísi hlas.

„Nazdar, Robbie!“

Za poslední dva roky Lyleu McCormackovi hlas zhrubl, ale Robert ho stále bezpečně poznával, takže se zastavil a s úsměvem se k němu otočil. Táta ho naučil, že pokud na něj promluví některý McCormack – vlastně jakýkoli běloch, ale především někdo z McCormackových –, má se na něj usmát, jako kdyby šlo o člena rodiny, o kterém si už člověk myslel, že padl v Normandii. Je třeba se usmívat, jako by přišel samotný duch Vánoc.

„Jak to, že už nechodíte plavat do řeky?“ zeptal se Lyle.

Ve čtrnácti letech byl Lyle McCormack zkrátka jedním z chlapců, kteří se s Robertem a jeho bratranci cachtali v řece poblíž bažiny těsně za plotem McCormackových. O dva roky později, když mu bylo šestnáct, měřil Lyle skoro metr osmdesát, měl širokou hruď a na brunátných tvářích mu rašily pokusy o prořídlý plnovous. Za kamaráda ho Robert nepovažoval nikdy, ale teď, když se z něho stával muž, už si s ním nemohl hrát v žádném případě. Proč se Lyle takhle ptá?

„To nevím,“ odvětil Robert. Pokrčil rameny způsobem, který jeho sestra nesnášela. Cítil, že ho šťouchla do zad v tichém napomenutí.

Robert se nezmínil, že ho zaměstnávala škola. O šest měsíců dříve čekal ve městě a pod paží měl založený slabikář, jejž mu vyrazil nějaký běloch, kterého nikdy předtím neviděl a jenž pak knihu kopnutím poslal ulicí. „Takovej silnej kluk jako ty nemusí přemejšlet o ničem jinym než o tabáku,“ prohlásil. Robert byl příliš vyvedený z míry, takže se zapomněl usmívat. Stál na místě, pusu dokořán, zatímco si ho cizinec prohlížel. Zeptal se, kolik je Robertovi let. Když mu chlapec řekl, že teprve dvanáct, popadl muže vztek. Trval na tom, že vysoký je klidně na čtrnáct. Slzy v Robertových očích ale cizince zřejmě přesvědčily o jeho skutečném věku a konečně pokračoval v chůzi, pryč od Roberta s roztřesenými koleny.

Gloria později prohlásila, že nejspíš pracoval pro některého z pěstitelů a hledal sběrače – a že nejspíš pracoval pro McCormackovy. Muži, kteří se nenechali najmout na sběračskou práci, končili ve vězení pro potulku a pak je do lesů nebo na pole poslal sám šerif. Potom už Robert nikdy nechodil po městě se slabikářem, neměl-li jej zrovna schovaný v ruksaku. A vůbec se pokoušel nechodit městem. Každý věděl, že pro černochy bude nejlepší, pokud se budou úplně vyhýbat Main Street, pokud se neodváží za železniční koleje oddělující Upper Spruce a Lower Spruce. Jenže na McCormack Road tento strach na Roberta nikdy nedolehl – až dosud. Lyle McCormack se ptal na plavání, ale Lyle se o Roberta nestaral, ani co by se za nehet vešlo, takže musel mít na mysli něco jiného. Ale odhadovat, co tak může mít běloch na mysli, to byla nebezpečná hra.

„Na plavání teď nemáme čas,“ pokračoval Robert.

Očekával, že Lyle řekne: Upřímnou soustrast se ztrátou mámy, a je mi jasný, že se vám musí stýskat po tátovi, když je pryč. Nic takového ovšem neřekl. Civěl na Glorii.

Před dvěma lety v létě Gloria brávala Roberta a jeho bratrance k řece každý večer po večeři, pod Lyleovým dohledem se společně s mladými dvojčaty z rodiny McCormackových cachtali ve vodě. Bílí i černí, všichni se pod hladinou předháněli, kdo se jako první zmocní plochých blyštivých kamínků, které do vody házel Lyle McCormack. Všichni si z vlasů vymotávali provazce řas, jež jako hadi plavaly na hladině. Šaty shodili na břehu řeky a stěžovali si na skvrny od bláta. Položili se na měkkou půdu, bílí i černí, prsty propletené za hlavou místo polštářů, vzhlíželi k mechu visícímu z větví starého dubu, přeli se, jestli v zahnívajícím dřevě žijí přízraky a jestli do vody mech nespouštějí, aby se do něj zamotaly oběti, které se pak utopí. Tyto dny u vody byly poslední dobré dny, letní západ slunce přicházel pozdě, máma byla pořád živá a zdravá, táta každý večer přicházel domů.

„Měl bys někdy zase přijít, jako kdysi.“ S těmito slovy Lyle McCormack přešel o něco blíž k nim a opřel se o plot, který se táhl podél stromů. O něco blíž ke Glorii. „A ty taky, Glo. Můžeme si zaplavat, ty a já.“

Gloria nesnášela, když se jí říkalo Glo, ale Robert věděl, že na Lylea McCormacka drzá nebude. Zničehonic Robbie pochopil, že Lyle je zastavil právě kvůli Glo. Upocená chodidla ho přiměla, aby sebou zavrtěl.

„Je to, jak říká Robbie,“ opáčila Gloria. „Poslední dobou nemáme kdy si hrát, Lyle.“

Robert byl instinktivně rád, že je od Lylea dělí plot, ale on najednou přeskočil hrazení, blížil se k nim a přitom oddechoval, jako by k nim až k plotu doběhl.

„Každej má trochu času si hrát,“ odvětil. „Co takhle v neděli?“

„Říká, že nechce,“ ozval se Robert. Rty pohnul dříve, než stačil uvažovat.

Připadalo mu, že zatíná každý sval, všechny má svinuté jak tělo chřestýše. Řekl to tak, jak by to řekl táta.

Gloria k němu rychle otočila hlavu. V očích se jí střídaly emoce jedna za druhou: šok, radost, vztek.

„Můžu za sebe mluvit sama, Robbie,“ řekla zřetelně jako paní učitelka. Aby svým slovům dodala váhu, prudce trhla rukou. „Kušuj.“

„Přesně, kušuj,“ napodobil ji Lyle McCormack. „S tebou se nikdo nebaví.“

„To teda baví, tys na mě mluvil,“ ohradil se Robert – copak Lyle neoslovil nejdříve jeho? Když si ale všiml, jaký spalující vztek žhne Glorii v očích, rozhodl se, že už bude zticha.

Lyle přimhouřil oči, vyzývavě Roberta pozoroval. „Cos to řekl?“

„Nic, neřekl vůbec nic, Lyle,“ zachraňovala situaci Gloria. „Je to hloupej kluk.“

Břicho se Robertovi kroutilo hladem, dělalo se mu zle. Gloria svůj hlas osvobodila od učitelské přísnosti a nahradila ji venkovskou sladkostí, zněla jako přeslazená limonáda. Váhavě postoupila o krok blíž k Lyleovi, aby jí dobře viděl do tváře, koutky úst zdvihala, jako kdyby se skutečně usmívala.

Lyle pomalu stočil pohled zpátky ke Glorii. „Tak si přijď v neděli zaplavat. Po kostele. Než padne tma. Západy slunce jsou nad vodou pěkný.“

„Vsadím se, že je to opravdu pěkný,“ přitakala Gloria. „Ale to mám práci. Dělám teď u slečny Anne, víš? Přeju hezký ráno, Lyle McCormacku.“

Vykročila zase po cestě a Robert ji spěšně následoval, šťastný, že za sebou nechávají štiplavý okamžik, ačkoli si nebyl jistý, co k němu vlastně vedlo. Mělo to co do činění s řekou, s tím, jak Lyle vyzval Glorii, aby si s ním šla zaplavat, jako kdyby ji balil. Ale žádný McCormack by nebalil černošku – žádný běloch, a šmytec –, tak co po Glorii chtěl?

Lyle McCormack nasadil stejné tempo jako Gloria a z tváře si odrhnul chumáč zplihlých zlatých vlasů. Uchopil ji za paži, aby se zastavila, a sklonil svůj obličej k jejímu. Na neuvěřitelný okamžik si Robert pomyslel, že ji Lyle chce políbit – ten ale místo toho zašeptal, dost hlasitě, aby to Robert slyšel: „Seš hezčí než ty holky v Pixie’s.“

Gloria na Lylea zírala s vytřeštěnýma očima, s výrazem, jaký Robert u sestry nikdy nezažil, vypadala tak dětsky, až mu to nahánělo hrůzu.

Lyle McCormack se ušklíbl. „Zvládneš toho víc než jenom drhnout podlahu, Glo. Já to vím.“

Pak na ni mrkl. Když se nad Lyleovým úšklebkem ještě zavřelo oko, takže se zatvářil necudně, Robert pochopil jednu z posledních věcí, které mu vykládal táta, než utekl do Chicaga: Nikdy, ale opravdu nikdy prý nesmí mrkat na bílou holku nebo ženu. Podobná hloupost by ho mohla stát život. Tak to táta říkal.

A Lyle McCormack si tady klidně na jeho sestru mrká za bílého dne, stojí uprostřed cesty, kde ho může vidět kdokoli, kdo jde kolem, jakýkoli pomocník z farem. Od těch dnů, kdy společně za soumraku chodili plavat, mohlo uplynout sto let. Ostré ranní sluneční světlo, žaludek zkroucený hladem i matčina posmrtná tvář probudily v Robertovi hněv. Přál si, aby Lyleova ruka ani pohled na jeho sestře neulpívaly už ani vteřinu. Vmáčkl se mezi ně.

„Dej jí pokoj!“ vyzval Lylea.

Lyle k němu sklopil pohled. „Co to do tebe vjelo?“

Gloria odstoupila o krok za Roberta, ale ten zůstával na místě jako přikovaný.

„Uhni, Roberte,“ řekl Lyle a odstrčil ho stranou, do toho neomaleného pohybu vložil tolik síly, až se Robert zapotácel a musel o dva kroky ustoupit. Od hřbetu Lyleovy dlaně ho bolela kůže pod ramenem.

„Nech toho!“ otočila se Gloria k Robertovi. „Hleď si svýho.“

Jenže Robert se rozeběhl k Lyleu McCormackovi a nakopl většího chlapce do levého kolene, špička jeho nové boty se Lyleovi zabořila z boku do čéšky a zaduněla o kost. Vůbec mu nepřipadalo, jako by to udělal on sám: Jen sledoval, jak to dělá.

Lyle McCormack vykřikl bolestí. „Ty malej sráči,“ zavrčel. Poskakoval po jedné noze.

„Tys do mě strčil,“ hlesl Robert tiše, oči klopil k zemi. Poté, co Lylea nakopl, z něho vyprchala všechna bojovnost. Došlo mu, co právě provedl.

„On to tak nemyslel, Lyle,“ bránila ho Gloria. „Neví, co dělá! Od tý doby, co umřela máma, se o něj starám sama. A teď už nemá ani tátu.“ Gloria mluvila rychle, jako by Lyle McCormack držel bratrovi u hlavy brokovnici.

Lyle McCormack byl v obličeji rudý, tyčil se nad Robertem, až stínil sluneční paprsky. Pevně svíral rty a sledoval ho vražedným pohledem. „Měl bych ti dát za uši, Roberte.“

„Zkus to rozchodit, Lyle,“ vybídla ho Gloria jemně. „S kolenem nic nemáš, nebo snad jo?“

Lyle věnoval Robertovi poslední zlostný pohled a začal kulhat v kruhu, testoval koleno. „Zatraceně!“

„Ale nic ti není,“ pokračovala Gloria, v hlase slabou prosbu. „Viď, že ne…“

Robert věděl, že na žádného z McCormacků nesmí vztáhnout ruku. Všichni černí věděli, že nesmí vztáhnout ruku na nikoho z bělochů, a už vůbec ne na McCormackovy. V nejlepším případě, odhadoval Robert, dostane nejhorší výprask v životě. Nejhorší možnost byla tak závažná, že si ji ani neuměl představit.

„Jestli to ještě někdy uděláš, vymlátím ti zuby,“ oznámil Lyle a přitiskl prst ke špičce Robertova nosu. „Slyšíš, co ti říkám?“

„Jistěže. Moc se omlouvám,“ odvětil Robert, spíš vděčný než vyděšený. Ohromený, že tímto to končí. Ale nekončilo.

„Lyyyyleeee!“ zvolal mužský hlas přes volné prostranství, z druhé strany plotu.

Všichni tři rychle otočili hlavu k plotu jako sovy. Robert zadoufal, že hlas nepatří otci Lylea McCormacka, kterému kvůli zářivě rudým vlasům všichni říkali pan Red, ale tato naděje vzala zasvé, jakmile mezi borovicemi zazářila mužova kštice.

Gloria popadla Roberta za ruku, pevně ji stiskla. Oba se chtěli rozběhnout pryč.

„On tě tenhle malej negr právě kopnul?“ promluvil Red McCormack. Sehnul se, podlezl ohradu, a čím víc se přibližoval, tím silněji Robert pociťoval, jak se kolem jeho vlastního těla rozděluje zem, jak mu díra v zemi polyká nohy. Pan Red mě zabije, pomyslel si Robert. Ještě nikdy si nebyl ničím tolik jistý.

Lyle stočil pohled ke Glorii, v omluvě určené jenom jí. Potom zamířil k otci, přičemž maskoval, že kulhá.

„Jo, tati, kopnul,“ přitakal Lyle. „Ale nic to není a…“

Red McCormack praštil Roberta do pravého ucha tak silně, až se Robert i Gloria dali do křiku.

2

Robbie nakopl Lylea McCormacka. A Red McCormack to viděl.

Myšlenky nedovolovaly Glorii spát. Ležela v posteli, o kterou se dříve dělili její rodiče, a útočily na ni vzpomínky. Na takovém místě nebylo snadné odpočívat ani bez nich. Kyselý dech Lylea McCormacka na jejím krku. Robbie nakopne Lylea do kolene. (Do kolene! A to chce Lyle hrát fotbal za Floridu!) Red McCormack se hřmotně přibližuje tak rychle, jako by snad chtěl Robbiemu přerazit krk. A modré plamínky v očích Reda McCormacka, když Robbieho bije přes ucho, vyzývá ji, jen ať se pohne, jen ať promluví.

Co by byla udělala máma?

Většinu příběhů z dětských let měla máma skrytou v očích. Pro dětské uši se máminy příběhy nehodily – příběhy o zlu bez následků a bolesti bez konce; o věcech, k jakým dochází, když Bůh zamrká. Nebo možná když spí. Jistěže i Bůh někdy spí, uvažovala Gloria. Důkazy o jeho dřímotě byly všude kolem. Od chvíle, kdy máma zemřela, Gloria tajně zápasila s otcovou neotřesitelnou vírou v Boha, ale někdy se už smiřovala s tím, že mámina rakovina přišla, když měl Bůh zavřené oči. Většinou jsou otevřené, ale pak Bůh mrkne a přijde hurikán anebo zamrká a – ejhle, sirotek. Reverend Miles to nikdy nevykládal tak jednoduše, ale podle Glorie zářila tato pravda jasně jako letní slunce.

Aspoň že mámin příšerný nářek a pocení vzaly rychlý konec. Mámino umírání se dalo lehce změřit: Začalo, zazářilo ostrou bolestí, pak skončilo. Prázdnota tak ohromná, až si Gloria připadala slepá. Dost bolesti na to, aby všechno dobré na tomto světě vypadalo jako lež. Ale skončilo to.

S tátou v Chicagu se to mělo úplně jinak. Teď ho potřebovali. Utekl do Chicaga a Gloria nevěděla, kdy – nebo jestli – pro ni a Robbieho pošle. Tvrdil, že zkusí zařídit, aby se do Chicaga mohli přesunout na podzim, ale jisté to nebylo… A od podzimu je dělily ještě celé měsíce. Když naslouchala nočním zvukům za oknem, nemohla zaslechnout jeho smích ani pocítit jeho blízkost. Pravidelně jí o nedělích telefonoval k tetičce Lottie, ale posledně se neozval, takže její otec už je možná mrtvý a oni se to měli teprve dozvědět, jako poslední. A pokud je to pravda, Bůh jim pomáhej…

Přestože věděla, že musí, nedařilo se jí utvářet nové myšlenky, které by tento rámec překračovaly. Potřebovala plán. Máma i táta byli plánovači: Máma proháněla šest holek na šití a praní jako námořní kapitánka a táta věděl, jak muže pohnout ke zpěvu a nahnat do odborů.

Gracetown měl dlouhou historii milovaných černých zpěváků, ale historie černochů, kteří by mluvili o odborech, byla bezútěšná. To věděli všichni – a táta ze všech nejlépe. Stejně ale svolal schůzi a vystoupil před pětadvaceti barevnými pracovníky z mlýna – možná jich bylo víc! – a zvýšeným hlasem řekl dost na to, aby ho ještě té noci z Gracetownu vyhnali. Sama mu mohla poradit, že s výbušným tajemstvím či plánem se může člověk svěřit nanejvýš třem lidem. Možná čtyřem. Ale pokud jich je víc, loajalita se snadno poddá vzrušení z možnosti povědět o tom někomu dalšímu.

Alespoň šest mužů tedy samozřejmě uhánělo za svými šéfy, ještě než se táta stihl rozehřát nebo vyslovit slovo stávka. Potom se strhly „černošské výtržnosti“, anebo spíše – dle očitých svědků – se na ně vrhla dvojnásobná přesila bělochů s obušky, klíči na kola a pažbami brokovnic. Clyde Frazier – holič, který své řemeslo vykonával na verandě za domem poblíž železničních kolejí na Lower Spruce – přišel o oko. Aspoň že nikdo nezemřel, jako když byl táta chlapec a musel se s rodiči, prarodiči a bratranci schovávat v lese během nepokojů v Marianně. Nebo o tucet let dříve při masakru v Rosewoodu; tehdy k těm, co přežili, patřila i máma. A tátova babička se zas v roce 1909, když se na půdě McCormackových ztratili tři černí kluci, schovávala pod postelí – když otec chlapců vystřelil varovný výstřel a požadoval zprávy o svých synech, zabil ho dav rozzuřených bělochů a vrhli se asi na dvacítku dalších černých otců, bratrů a synů, které už nikdy nikdo neviděl.

Na floridské půdě někdy vraždění propuklo jen za účelem vraždění. Na Floridě je půda tak prosáklá krví, až je zázrak, že ti při každém kroku neteče mezi prsty u nohou, říkávala máma. Na McCormack Road se Glorii občas zdálo, že zpod podrážek slyší sténání. Přemítala, jestli právě od krve získaly blátivé cesty Gracetownu onu umanutě načervenalou barvu, která jí třísnila ohrnuté nohavice.

Tentokrát chtěli pověsit tátu. Chtěli, aby se houpal jako Claude Neal v Marianně, když byl táta pouhý kluk. Tehdy totiž viděl, jak se před budovou soudu houpe tělo, a toho dne se rozhodl, že nesmí dovolit, aby v něm běloši budili strach – jinak se bude bát celý život. Většina tátových lekcí byla věnována bělošským způsobům, a o to nepochopitelnější bylo, že sám svých varování nedbal.

Zatímco po tátovi pátraly vzteklé davy a snažily se vyděsit obyvatele domů na nejzazším konci Lower Spruce, někdo si vymyslel historku, podle níž se táta za Pixie’s pokusil znásilnit nějakou bělošku. Všichni, kdo ho znali, věděli, že je to lež, protože na žádnou jinou ženu než na mámu se ani nepodíval od doby, kdy oba chodili do třetí třídy. A nepil, nehrál, nechodil tancovat do barů. Přesto to někoho neodradilo a stejně ukázal prstem na dům, který táta stavěl na okraji půdy, jež patřila McCormackovým. Ani to Glorii nepřekvapilo – ze školy věděla, že ne všichni byli šťastní, když se tátovi podařilo našetřit dost k výstavbě domu „tam u jezera“, jak to podala Rose, kdysi Gloriina kamarádka, jako by snad voda z jezera a pohodlí byly zradou. Když jejich nedostavěný dům spálil Kukluxklan, naskočil táta do vlaku a požádal tetičku Lottie, aby dohlédla na Glorii a jeho jmenovce, malého Roberta. Tetička Lottie, třiaosmdesátiletá stará panna se skleněným okem, nezvládala dohlížet ani sama na sebe, natož na dvanáctiletého chlapce a šestnáctiletou dívku. Gloria se v noci cítila ještě méně v bezpečí, když musela pod polštářem schovávat připravený nůž na ústřice, kterým by měla bránit nejen sebe a Robbieho, ale možná i tuto starou ženu. Po dvanácti týdnech se s Robbiem přestěhovali zpátky do jejich domu. Nejdříve ale Gloria tetičce Lottie odpřisáhla, že už je dost velká a dokáže se o bratra postarat – a dokud na McCormack Road nenarazili na Lylea, sama tomu věřila.

Jejich starý dům teď působil mrtvě. Prázdné kurníky a prašný dvorek s trsy trávy obehnaný pletivem pro drůbež. Všude tíživé vzpomínky, hlavně ty, jež dříve patřívaly k nejšťastnějším, dřevěný stůl pro čtyři, u kterého společně tolikrát jedli. Ten prostor byl i nepřátelský: Když pršelo, na řadě míst zatékalo, ve zdech se volně proháněly mouchy a komáři, tolik stojatého horka a temnoty, příliš málo oken a místo závěsů alobal. Její pradědeček v domě nevybudoval velká okna, jaká měla slečna Anne a domy ve městě.

Ještě než máma onemocněla, začali o tomto domku mluvit jako o jejich starém domě, o památce po dědovi, který se narodil jako otrok, o pozemku milostivě darovanému umírajícímu sluhovi. („Běloši dokážou milovat svůj majetek, jako lovec miluje loveckého psa,“ řekl jednou táta.) Nový dům postavil táta s přáteli ze silných floridských borovic, prkno po prknu – a byly tam tři ložnice. Zděná koupelna a potrubí, na které najal dělníky, už žádný venkovní záchod. V obývacím pokoji přes celou stěnu okno s výhledem na jezero.

Všechno to shořelo. Do země vypálili kruh. Dům, který si pro ně máma přála, ještě než zemřela, je spálený. Všechny jejich sny tak byly po smrti. Každá fotografie, kterou dříve máma pečlivě ukládala do zdobných rámečků, vypadala jako lež, dokonce i fotky Glorie a Robbieho. Zdálo se, že jsou na nich příliš mladí. Fotit se přestali, když máma onemocněla.

Robbie nakopl Lylea McCormacka. A Red McCormack to viděl.

Měla by s Robertem sednout do vlaku, vyrazit za tátou, zkusit se dostat do Chicaga a pokusit se ho najít? Neměla peníze na jízdné, a tak si představila, jak ji zatýkají anebo vyhazují z vlaku, jak se bez prostředků a s Robbiem v závěsu pokouší najít práci. A jaká „práce“ čekala na dívku, která věděla víc o Langstonu Hughesovi a Zoře Neale Hurstonové než o praní, šití a uklízení, čemuž se ji kdysi snažila naučit máma?

Robbie nakopl Lylea McCormacka. A Red McCormack to viděl.

Gloria rozsvítila mdlé světlo na nočním stolku vedle své matrace. Ve starém domě byla jen jedna ložnice a od Robbieho, který se ve spánku choulil na výsuvné posteli na protější straně stavení, za kamny na uhlí a jídelním stolem, ji nedělily žádné dveře. Slyšela jeho klidný, vyrovnaný dech a přála si být na jeho místě – bez starostí, každý strach přemožený spánkem.

V přihrádce nočního stolku zašátrala po peru a linkovaném papíru; táta si věčně zapisoval myšlenky a plány, někdy i dlouho do noci. Našla prázdný list a napsala adresu – pečlivě, jak ji to naučila máma, ještě než Gloria začala chodit do školy:

Pan William Jones

101 47th Street, Byt 16A

Chicago, Illinois

Nebylo to jeho skutečné jméno ani adresa, ale jak jí táta před časem vysvětlil, domluvil se s přítelem, že právě tam si bude vyzvedávat poštu. Ve svém hlášení se omezila na strohá fakta: Robbie nakopl Lylea McCormacka, jeho otec to viděl a do krve mu zmasakroval ucho. Doplnila ještě, jak se Red McCormack zapřisáhl, že Robertovi udělá ze života peklo, takže si ani nedokážu představit, jaké neštěstí se na nás snese, když tady zůstaneme.

Na malichernost McCormackových si táta stěžoval roky – jak urputně se drží vlastní zášti. Tátova rodina kdysi McCormackovým patřila a obě strany jejich plotu tížily dávné vzpomínky. Protože bydleli tak blízko, polovina věcí, které táta říkal, byla pravidla, aby se od McCormackových drželi dál. Před dvěma lety táta oznámil, že Robbie s Glorií už k nim nesmějí chodit plavat, ani kdyby je někdo zval.

Až teď – příliš pozdě – pochopila proč. Kdyby bývala tušila, jak nenadále může udeřit katastrofa, mohli se s Robertem každý den držet blíž okraji lesa a za cestou dál od plotu McCormackových. Robert spal, jako by si myslel, že se na to nakopnutí už zapomnělo, že svým zkrvaveným uchem s McCormackovými srovnal účet. Ale Gloria takhle naivní nebyla. V srdci znala pravdu.

Gloria Patricia Stephensová té noci nespala.

Nepřekvapilo ji, že ke dveřím za úsvitu dorazil zástupce šerifa.

3

Zástupce šerifa působil navztekaně, že takhle zrána musí na pochůzku. S nevrlým mladíkem, který se ztrácel v příliš velké uniformě a stěží byl starší než Gloria, žádná její nacvičená omluva ani výmluva nepohnula. Před ohradníkem pro drůbež stálo černo-bílé policejní auto a tento pohled už Gloria dobře znala: V měsících před tátovým odchodem stávala na stejném místě policejní auta často – většinou v době večeře, kdy táta postával u okna, zatímco ona s mámou a s Robbiem seděli u stolu a nad talíři nehybně drželi vidličky v očekávání plamenů nebo výstřelů. Byl už tento mladíček zástupce někdy u jejich domu? Pokud jste operátora požádali o spojení s kanceláří šerifa Poseyho, dovolali jste se do pobočky Klanu.

Oblečení měl policista pomačkané. V rukou se mu leskla pouta.

„Kde je Robert Stephens mladší? U soudu na něj čeká soudce.“

Jeho hlas zněl tlumeně, jako by Gloria měla v uších vatu. Proč? Proč jenom s Robbiem neutekla, když ještě měla šanci?

„Vy jste přišel pro mě?“ přispěchal Robbie, přestože tou dobou měl vylézat oknem, přeskakovat plot. Zněl spíš zmateně než vyděšeně. Spal v tátově staré modré mlýnské košili. Poskakoval na jedné noze, navlékal si kalhoty a zástupce šerifa k němu vykročil.

„Chcete ho zatknout?“ zeptala se Gloria.

„Co myslíš?“ odsekl policista a zacvakl Robertovi kovová pouta kolem zápěstí. Zaklapnutí bylo hlasité jako rána z pistole.

Gloria v minulosti viděla filmy, ve kterých policie zatýkala gangstery, a čekala větší obřadnost. Zároveň jednou zaslechla, jak táta mluvil se sběrači a ti si stěžovali, že když je sběr unaví, rozrazí u nich dveře šerif a hodí je do cely za potulku. Šerif města Gracetown nebyl jako policie z filmů nebo z rádia.

Robert neplakal a nebránil se, ale hlavu měl sklopenou, jako kdyby v krku neměl žádné kosti. Gloriiným směrem se ani nepodíval. Když přišel šerif, rodina nemohla nikomu pomoct, stejně jako nemohla zasáhnout proti nemoci – nanejvýš modlitbou, řekla by máma. A týkat se to mělo i soudce. Synovi Roberta Stephense se dostane pozornosti.

O něco dříve si Gloria do šatů schovala neodeslaný dopis, ale k čemu jí teď byl? Dopisy do Chicaga cestují několik dní! Namísto sepisování hloupého dopisu měla oběma sbalit oblečení do mámina bleděmodrého kufru a dát se na útěk, klidně pěšky. Měli odsud utéct, přesně jako to udělal táta.

„Je mu dvanáct. Co s ním bude?“ zjišťovala Gloria.

„Zeptej se soudce,“ odbyl ji zástupce.

„Přece by takovýho kluka neposlali na práci, že ne?“

„Sklapni a pojď, jestli jedeš taky.“

„Nemůžete počkat, než si obleču něco pořádného?“ Gloria nevlastnila lepší šaty než ty vybledlé z kostkované bavlny, které už měla na sobě, ale zoufale si přála zastavit pohyb směrem, kterým se den ubíral. Zástupce byl se vším rychle hotový, jako by Robert byl nějaké tele, které jednoduše vede za provaz. Popadl chlapce za paži a táhl ho k autu.

„Hoď sebou,“ vyzval Glorii.

Gloria musela popoběhnout, aby s ním udržela krok, ale než zabouchl dveře auta, stihla se usadit na zadním sedadle vedle Roberta, který se o ni za jízdy opíral, jako když býval ještě malý. Jelikož je od policisty oddělovalo pletivo, klidně už mohli oba být v kleci.

„Z čeho byl obviněn?“ ptala se Gloria. „Lyle McCormack do něj nejdřív strčil.“

„Sklapni, nebo tě taky seberu,“ pohrozil zástupce šerifa. „Zatknu tě za maření spravedlnosti. Jestli se pohne, brání se zatčení. Moc mluvíš. Už ani slovo.“

Gloria seděla vedle Roberta a hladila ho po zápěstí, kde se okovy dotýkaly kůže.

Do budovy soudu, majestátního domu se zlatou zvonicí uprostřed Main Street, Gloria nikdy dřív nevkročila. Roberta ztratila z očí, když stoupal po schodech, protože podle toho policisty chodili černoši zadním vchodem, a tak bratra nestihla obejmout ani mu říct, že dá všechno do pořádku, i kdyby to neměla být pravda.

Táta byl v soudní budově mnohokrát kvůli rodině i přátelům, ale Glorii ani Roberta s sebou nikdy nebral. Proč také? Jediní černoši uvnitř bývali obžalovaní a jejich rodiny – a to se po Lower Spruce vždycky šířil šepot, když byl ten a ten zatčený nebo ho čekal proces. Zlaté šipky ukazovaly k oknům se slovy daň z nemovitostí a testament (to poslední slovo neznala), ale nikdo by neuvěřil, že návštěva soudu znamená cokoli jiného než ostudu. Kdyby Glorii uvnitř spatřil kdokoli, kdo znal slečnu Anne, ta by se Glorie jistě brzy nevybíravě vyptávala, co tam dělala. Byla by schopna Glorii kvůli Robertovu zatčení vyhodit? Těch patnáct dolarů týdně, které jí slečna Anne platila za vaření a úklid, naléhavě potřebovala.

„Ztratila jste se, slečinko?“

Černoch v uniformě údržbáře a s koštětem s dlouhou násadou byl jediný, kdo jí věnoval pozornost. Byl tak o deset let starší než táta, hodně přes čtyřicet, v kudrnaté černé kštici mu probleskovaly bílé vlasy. Za tlustými skly brýlí vypadaly jeho oči obrovské.

„Ano, pane,“ přisvědčila. „Snažím se najít bratra.“

„Má potíže?“

„Zástupce šerifa říkal, že půjde před soudce.“

Muž ji poslouchal a rty se mu lehce zvlnily v nenápadném úsměvu. Gloria věděla, že je překvapený, možná i pobavený, jak úsporně se vyjadřuje. Oči měl ale pořád soucitné.

„Takhlenc brzo ráno zasedá jenom soudce Morris. V síni tamhle vepředu.“

Konečně informace! „Děkuji,“ vyhrkla Gloria a vyrazila směrem ke dvoukřídlým dveřím na konci chodby, na které muž ukazoval.

„Tam ne!“ zavolal za ní údržbář. „Barevný maj dveře vedle.“

Gloria se zarazila tři kroky od dřevěných dveří s naleštěnými zlatými klikami. Napravo od nich byla skutečně cedule BAREVNÍ a šipka ukazovala k úzkému průchodu. Tam byly menší dveře, díky roli kartonu na škvíru pootevřené. Za průchodem se zdvihalo spoře osvětlené úzké dřevěné schodiště.

Konečně se Gloria ocitla na balkoně nad soudní síní, galerii pro barevné přihlížející. Lavice byly prázdné. Zdi páchly potem, žvýkacím tabákem a čekáním. Gloria prošla kolem plivátka poblíž dveří k přední řadě, aby nakoukla do soudní síně hluboko pod ní. V čistých řadách lavic pro bělochy byli jen čtyři nervózní pozorovatelé. Na soudní lavici seděl kyprý soudce se širokými rameny, jako svatý Petr mezi mraky, ale namísto bílého pláště v černém taláru.

Před soudcem stál útlý běloch ve špatně padnoucím obleku.

„Billy, slíbil jsi mi, že s tou kukuřičnou pálenkou přestaneš,“ řekl soudce a předklonil se, opřený o lokty. Do soukromého plivátka vyplivl chuchvalec tabáku.

„Já vím, Vaše Ctihodnosti,“ pronesl nešťastně rozechvělým hlasem.

„No, tentokrát nemám na vybranou.“ Kladívko zaklepalo tak pronikavě, až sebou Gloria trhla. „Rok v Railfordu, to hned vystřízlivíš. Tak běž. Máš štěstí, že se nikomu nestalo nic horšího.“

„Jistě, já vím, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl muž se sklopenou hlavou. Slzy měl na krajíčku. Všichni přihlížející vstali a přistoupili k němu. Jedna uslzená postarší žena v nedělních šatech, nejspíš jeho matka, ho objala.

„Je mi líto, Doris, ale zákon mi svázal ruce,“ oslovil ji soudce.

„Vy za to nemůžete, pane Morrisi,“ řekla ta starší žena. „My jsme do něj hučeli, co to šlo.“ Muž vzlykal, hlavu na ženině rameni, dokud ho policista neodvedl pryč.

Tento privátní výjev připadal Glorii jako nejhorší možná předzvěst. Zubožený muž odešel zadními dveřmi společně s policistou, kterého Gloria nepoznávala, a objevil se Robert s rukama stále spoutanýma za zády.

S Robertem se dostavil tentýž policista, který přijel k nim. Vedl chlapce za paži k lavici. Gloria potlačila výkřik, když viděla, jak malý Robert vypadá, jako by ho obrovská soudní síň spolkla. Rozhlížel se, jestli ji nezahlédne, ale vyvýšené galerie si nevšiml. Zamávala, aby upoutala jeho pozornost, a on ji uviděl, ale neusmál se. Pohyboval se pomalu, vyděšený natolik, že skoro nedokázal pokračovat v chůzi.

„Robert Stephens mladší?“ promluvil soudce.

Tátovo jméno v soudní síni jenom zazvonilo, obžaloba v jeho nepřítomnosti. Místnost jako by se otřásala zběsilými záchvěvy Gloriina srdce.

Hluboko pod ní Robbie něco mumlal. Mluv zřetelně! křičely Gloriiny myšlenky.

„Nahlas.“ Už teď zněl soudce netrpělivě.

„Ano, pane.“ Když ho Gloria slyšela promluvit, konečně se nadechla.

Soudce zkoumal list papíru, který měl před sebou. „Nakopl jsi Lylea McCormacka?“ Gloria se nahrbila, když tu otázku slyšela nahlas. A bez jakýchkoli faktů, které by to vysvětlily.

Robert zase sklopil hlavu. „Ano, pane.“

„Proč bys dělal něco tak hloupého?“

Řekni mu to! Za Robertova dlouhého mlčení Gloria vzpomínala na svůj údiv a vztek, když ji Lyle McCormack popadl za paži a srovnával ji s barevnými prostitutkami, které pracovaly v autech za tančírnou. A jak navrhl, aby se v neděli setkali! Pochopil to Robert? Naštvalo ho právě to? Gloria se chtěla postavit a odvyprávět jeho příběh, ale netroufala si.

„Nevím, pane. On…“

Strčil do mě. Řekni to! křičely Gloriiny myšlenky. Jenže Robert nic dalšího neřekl. „No, synku, kdybys před Redem McCormackem utíkal, měl bys pořádný průšvih. Možná by ses právě snažil utéct psům. Říkal, že jsi zůstal stát a nechal si dát za uši. Je to pravda?“

„Ano, pane,“ odpověděl Robert. Z rodinných psů McCormackových měl smrtelnou hrůzu.

„Pořádně ti zmasíroval ucho, je to tak?“

„Ano, pane.“

Glorii se sevřelo srdce. Soudcovy otázky se stočily od přiznání k zaplacené ceně: To muselo být dobré znamení! Slyšela v soudcově hlase dědečkovskou laskavost? Možná Robert dostane přísnou přednášku a pošlou ho zpátky domů. Pořád by bylo dost času, aby Robert mohl do školy a ona přišla s výmluvou, která slečně Anne objasní její zpoždění. Skutečný den začne jako normálně, na Roberta čeká školní lavice a na Glorii spodní prádlo, které je třeba vyždímat v umyvadle v prádelně u slečny Anne.

„Víš, že v některých okresech by tě za takovou drzost zlynčovali?“ Gloria skoro nahlas zalapala po dechu. Jak to slovo soudce vůbec může vyslovit?

Robertovi se zatřásl ret. „Ne, pane,“ řekl hlasem, který zněl teď slaběji.

„Máma i táta jsou po smrti?“

„Ne, pane. Tátu mám v Chicagu.“

Glorii se v žilách zastavila krev. Jak mohl Robert zapomenout, že nikdy nesmí říkat, kde je táta?

„Na jaké adrese v Chicagu?“

Robert pokrčil rameny – pokrčil rameny! Máma mu věčně připomínala, že před dospělými nemá krčit rameny. Tvrdila, že je to neuctivé, ostentativní lhostejnost. Viděl to soudce? Jistěže viděl, shlížel na Roberta ze svého hřadu ze zářivého dřeva.

„Ty nevíš, na jaké adrese bydlí tvůj otec?“

Už nic neříkej! Jako kdyby ji slyšel, škubl Robert hlavou, jako by se chtěl na sestru podívat, ale tento impulz přemohl. Robert byl vždycky citlivka, pro slzy nechodil daleko: Nikdy dřív nezažila, že by se ve strachu takhle ovládal. Ty máminy příběhy skutečně poslouchal. A když mluvil táta, dával pozor.

Kdyby si ale vzpomněl…

„Ne, pane,“ potvrdil Robert. „Neznám adresu, nevím.“

„No tak to je teda něco: Chlap odjede do Chicaga a syna nechá samotného zdivočet.“

Robert vzhlédl, podíval se soudci do očí. „To ne, pane. Sestra je skoro dospělá.“

Gloria se zvedla na nohy, jako kdyby ji k tomu vyzvali. Záměrně se přitom zády opřela do lavice, aby dřevěná noha zaskřípala po podlaze. Když k ní soudce vzhlédl, na hlavě se mu zaleskla lysina.

„Jmenuji se Gloria Stephensová, Vaše Ctihodnosti,“ řekla hlasitě, jak si v hlavě celé ráno nacvičovala. „Oba jsme v péči slečny Lottie Mae Powellové, diakonky v baptistickém kostele Krista Spasitele. Mohu vás ujistit, že Robert tu má pečovatele.“

Zatímco mluvila, opustil ji strach. Na otázky byla připravena odpovídat zřetelně. Až bude soudci vyprávět o mámině hrozné rakovině, jak Roberta vedla k poznání Hospodina, nechá hlas, ať se rozechvěje. O tátovi nepoví nic.

Soudce se od ní odvrátil. Zavřel složku s listy papíru a odstrčil ji stranou. „Šest měsíců strávíš v gracetownské chlapecké škole,“ řekl Robertovi. „Když se negr nenaučí úctě a řemeslu, třináctin se nedožije. Jestli tě tady znovu uvidím, půjdeš na práci do Railfordu, jako kdybys byl dospělý. Rozumíš, co říkám?“

A znovu třískl tím příšerným kladívkem.

Do ústavu! Na šest měsíců? Dokonce i slovo negr, které slýchala celý život, působilo větší bolest, když zaznělo ze soudcových rtů a v sále podobném kostelnímu. Kdyby byla věděla, že přijdou tato slova, bývala by celou dobu křičela a žadonila. Ale ona tam před chvílí jen seděla, potichu jako hodná holka. Každá část jejího těla chtěla protestovat, nedokázala však ze sebe vydat ani hlásku.

Když soudce skončil s kázáním, rozzářeně na Roberta pohlédl, jako by očekával slova díků. Nebyl to koneckonců rok v Railfordu nebo práce na tabákových polích, terpentýnových farmách či ve fosforových dolech. Ústavu se říkalo škola.

Jenomže Robertovi poprvé od chvíle, kdy k nim domů dorazil zástupce šerifa, tekly z očí dětské slzy. Když Gloria seběhla po úzkém schodišti v naději, že s Robertem promluví a obejme ho, zahlédla otevřenými zakázanými dvoukřídlými dveřmi záblesk jeho košile, zatímco ho zástupce odváděl dveřmi na opačné straně soudní síně, vedl ho pryč po dřevěné podlaze, které se její chodidla nesměla dotknout. Když se za nimi dveře zabouchly, vypustila Gloria bolestný povzdech. Ta prázdná soudní síň jí ukradla bratra.

Na chodbě se Glorii starostmi o Roberta svíjely vnitřnosti, ale ústa ji neposlouchala a nezmohla se na vznesení žádných požadavků. K přepážkám bez nápisu BAREVNÍ se neodvažovala. Zmocnila se jí závrať a vztek: Jak to, že soudní dvůr neumožní, aby se dítěti dostalo útěchy od rodiny? Byl Robert formálně obviněn a odsouzen? Pokud ano, proč tam nebyla porota? Proč ji samotnou potrestali tak neosobní formalitou – proč ji odtrhli od toho jediného, co jí z rodiny zbylo, aniž dostala příležitost třeba se jen rozloučit?

A co proboha řekne tátovi?

Představa tátova utrpení probrala Glorii z otupělosti. Neměla čas učit se způsobům tohoto zařízení, největší budovy na Main Street, plné zákrutů a dlouhých chodeb.

Musí se dostat k ústavu.

Z Main Street běžela Gloria skoro pořád do kopce, utíkala k domu tetičky Lottie. Měl barvu oceánu a stál na Lower Spruce na konci Fillmore Street číslo 14620, hned za železničními kolejemi a dřevěným mostem na kraji černošské části města. Běžela tak rychle a odhodlaně, že když se prodírala neudržovaným porostem rosičky před vchodem do domu, dokázala jen vyvrhnout obsah prázdného žaludku. Tělem jí otřásaly vzlyky, skláněla se vedle zábradlí verandy nad rozblácenou louží, kde tetička Lottie pěstovala zelí a kapustu. Tetička Lottie otevřela dveře vyplněné síťkou proti hmyzu, aby se podívala, kdo přišel, a Gloria ztrácela drahocenné vteřiny s knedlíkem v krku. Pak ze sebe vychrlila celý příběh.

„Robbieho zatkli!“ spustila a vyložila jí zbytek.

Tetička Lottie ji držela v náručí způsobem, jaký Gloria nepoznala od doby, co zemřela máma. Lottiina hruď voněla po její kuchyni vyplněné párou. „Chce se mi někoho z těch McCormackovic taky nakopnout,“ řekla tetička Lottie, ale Gloriin smích zněl jako tichý vzlyk. Lottie položila Glorii ruku na vlasy, byla těžká a proslazená zemí od zahradnické rukavice. „Já vím, broučku. Já vím. Ale osuš si ty slzy. Musíme nastartovat moji Starou Suzy. Třeba se tam ještě dostanem před nima.“

Jako o Staré Suzy mluvila o pick-upu na konci příjezdové cesty, červeném fordu z roku 1939, a Gloria se chvěla novou vyhlídkou: Co kdyby se tam dostala a mohla na Roberta počkat? Taková šťastná vyhlídka byla tak oslnivá, až Gloria zaplašila slzy.

„Máš dost benzinu na cestu tam i zpátky?“ zeptala se Gloria. Byla to přinejmenším patnáctikilometrová cesta, až na západní výspu kraje, blízko mlýnu na arašídy. Jednou ji už tím směrem vezl táta, když si jel pro dlužné peníze, a ve chvíli, kdy míjeli neudržovanou nádherně zelenou plochu za ohromným plotem s hroty, sám ji na ústav upozornil.

Gloria si vzpomněla – jako kdyby to slyšela před chviličkou –, co přesně táta řekl, když tehdy tamní pozemky míjeli: „Tady nás začnou vraždit nejdřív.“ V tu chvíli si poprvé všimla ostnatého drátu. Tato vzpomínka jí otřásla s takovou silou, až s sebou přivála vůni otcovy dýmky. Tam poslali jejího bratra. Na místo, kde se zabíjí. Říkal to táta.

„Skoč pro benzin pod stříšku,“ pobídla ji tetička Lottie. „Máme ho dost.“

Do této chvíle viděla Gloria na tetičce Lottie jen nedostatky: její slabé klouby a špatný zrak, neschopnost ustát Robertovo neustálé pobíhání, příliš střídmou stravu, o kterou se taktak mohla podělit. Teď na ní žádnou slabost neshledávala. Pohled v jejím zdravém oku byl jasný a bdělý. Když brala do ruky vycházkovou hůl opřenou o boční stranu schodiště na verandu, hýbala se pomalu, ale účelně. Vzala si nadrozměrnou kabelku velkou jako cestovní brašna, kterou při odchodu z domu vždy nosila s sebou. Když se Gloria namáhavě táhla s těžkým rezavým červeným kanystrem – pár kapek se vylilo, protože pod stříškou škobrtla o nějakou bednu –, všimla si, že se tetička Lottie zběžně kontroluje v kapesním zrcátku, i teď marnivá.

A Glorii řekla tetička Lottie broučku. Tak jí přece říkala jenom máma. Gloria se snažila namířit hrdlo kanystru do zarezlé nádrže vozu, ale přes slzy skoro neviděla. Promnula si oči a kapka benzinu, jež jí ulpěla na ruce, ji v pravém oku pálila jako oheň.

„Holka, dej mi to, než všechno rozleješ,“ řekla tetička Lottie a Gloria ustoupila stranou, starší žena zkušenou rukou nastavila kanystr. „Galon za osmnáct centů – s tím musíš zacházet jako se zlatem.“

V ulici plné domů s malými dvorky se sousedé chovali, jako by byl normální den. Někde bručela čísi benzinová sekačka, z otevřeného okna za povlávajícím závěsem hrálo „I Almost Lost My Mind“ od Ivoryho Joea Huntera. Soused jménem Clyde Frazier trhal ze stromu zralá manga a tetičce Lottie nevěnoval pozornost – možná záměrně. Všímal si svého.

Gloria jim chtěla vykřičet svůj příběh. Pokud by kdokoli z nich potřeboval pomoc, táta by přispěchal klidně o půlnoci.

„Tak jedem,“ řekla tetička Lottie. „Budem tam dřív, když to vezmem lesem.“

4

Třicet minut stál Robert v poledním slunci, ruce připoutané řetězem k rozpálenému sloupku u zadního vchodu do soudní budovy. Zástupce šerifa na něj dohlížel ze stínu pod markýzou, mimo sluneční záři. Kolena se Robertovi chvěla, jako když se máma třásla horečkou. V mezeře mezi větvemi dubu počítal každou minutu na hodinách na věži soudní budovy. V jedenáct hodin napočítal třináct úderů zvonu – dozajista špatné znamení.

Kde je Gloria? Celou dobu, co čekal, doufal, že vyjde zpoza rohu a přinese dobrou zprávu, že se jí nějak podařilo zatelefonovat tátovi. Nemohli ho přece poslat někam, kde by měl žít bez Glorie nebo rádia značky Philco, které mu koupil táta, nebo bez poslední velikonoční fotky, která Roberta s mámou zachycuje ve sladěném oblečení. Bez ničeho.

Po silnici se k nim za budovou soudu blížil zelený Ford Woodie, nízký podvozek zaskřípal o výmol v zemi. Zástupce udusal nedopalek cigarety patou. „No konečně,“ zamumlal.

Od chvíle, kdy opustil soudní síň, Robert neplakal, ale teď mu do pláče bylo. Byl to tak dlouhý kombík, až působil jako pohřebák pana Kendricka. „Pro mě?“ zeptal se Robert policisty.

„Mlíko asi nevezou.“

Auto zastavilo zhruba dva metry od Roberta a řidič, běloch s vlnitými vlasy, otevřel dveře a nasadil si klobouk proti slunci. Boty mu zářily jako hvězdná noc. Protáhl si nohy a postupně se narovnával, dokud nebyl vysoký a štíhlý jako borovice. Zástupce šerifa vedle něho vypadal jako malý kluk. Neměl ale zbraň. Kdykoli se k Robertovi přiblížil zástupce, všímal si chlapec jen modro-černé pistole zastrčené v pouzdru.

„Převoz není zrovna moje parketa,“ prohlásil vysoký muž. Měl tlumený, nevýrazný přízvuk, jaký Robert do té doby slyšel jenom z rádia. Zněl jako soukromý detektiv Johnny Dollar. Tento pořad táta zbožňoval.

„O tom já nic nevím,“ odvětil policista. „Šerif Posey říkal, ať na vás počkám, takže…“ Pokrčil rameny. Gloria měla pravdu: Opravdu to bylo ošklivé gesto, hlavně když směřovalo k tobě. Ke tvé situaci. Ke tvému životu.

Vysoký muž poprvé sklopil pohled k Robertovi, oči měl snad kilometr vysoko. Vrásky na čele a čelisti se mu znepokojeně prohloubily. Robert ještě nikdy nestrávil tolik času ve společnosti bílých mužů. Lněný oblek tohoto muže voněl jako mýdlo pro ženské. Nehty měl také jako žena, zastřižené, hladké a čisté. I Robertův učitel pan Harris o sebe dbal, ale ani jeho ruce nebyly tak hladké a bez poskvrnky. Roberta napadlo, jak zanedbaný musí tomuto bílému obrovi připadat on sám.

„Kde má přijímací papíry?“ zeptal se vysoký muž.

„Soudce Morris prostě řekl, ať ho vezmem k Haddockovi.“

Když zaznělo jméno Haddock, zkřivil vysoký muž tvář. „Takže bez dokumentace. Takhle asi člověk pozná, že je v Gracetownu. Mohl byste mu sundat pouta? Takový chlapec mi nebude dělat potíže. Nebo budeš?“ poklepal Roberta lehce po rameni.

Robert zavrtěl hlavou. „Nebudu, pane.“ Gloria mu před časem vyložila, že když mluví s bělochy, je nejlepší znít jako hlupák. Pokud bude dost hloupý a mladý, možná kolem něho ti bílí muži jenom projdou, jako by on prošel kolem psa. Když mluvil se soudcem, snažil se znít hloupě, ale zase ne tolik, aby ho naštval. Robbie sklopil oči, civěl na boty od táty, příliš velké na jeho chodidla.

„Jak se jmenuješ?“

„Robert Stephens mladší.“

„Dívej se mi do očí, když se mnou mluvíš. Já jsem pan Loehmann.“

Vysoký muž napřáhl hladkou ruku, čekal, že ji Robert stiskne. Robert se snažil, ale do očí se mu podívat nedokázal, hlavu měl příliš těžkou, nemohl s ní hnout.

Zástupce šerifa nasál vzduch mezi zuby, ale sáhl k opasku pro klíče a sundal chlapci pouta. Až v tu chvíli si Robert uvědomil, jak těsně ho svíral rozpálený kov, který se mu odíral o spodní kost palce, kdykoli se pohnul.

Když už neměl spoutané ruce, natáhl se Robert, aby panu Loehmannovi potřásl rukou. Nejdřív začal zvedat levou ruku, ale rychle se opravil. Pan Loehmann měl silný stisk, nenechal Roberta odtáhnout se tak rychle, jak chtěl. Čahoun se předklonil, aby mu pohlédl do očí. Sám je měl tmavě hnědé, stejně jako Robert.

„Cestou do ústavu nebudou žádné potíže, rozumíš?“

Robert přikývl. „Žádné potíže,“ zopakoval. „Přísahám na svoji mámu.“

Zázrak! Pan Loehmann se usmál! Pokynul k otevřeným dveřím vozu. „Naskoč si. Na místo spolujezdce.“

Kdyby někdo Robertovi ještě před chvílí řekl, že mu tento příšerný den přinese důvod k radosti, nevěřil by tomu. Teď ale zíral na doširoka otevřené dveře od auta a šíři čistého světlého koženého sedadla a cítil, jak se mu zdvihají koutky úst a odhalují zuby. V novém autě ještě nikdy nejel, jenom ve starých. A auto pana Loehmanna novotou jen vonělo. A zbavil se pout!

„Vidíte, jak se kření?“ ozval se zástupce. „Vidíte to?“

„Stejně jako každé jiné dítě, když se dozví, že může sedět vpředu,“ odpověděl pan Loehmann. „A když nemáme formulář, řekněte mi, čím se Robert provinil. Utekl z domova? Je to sirotek?“

„Nakopl Lylea McCormacka. Napadení je trestný čin.“

„Tak Lylea McCormacka?“ opáčil pan Loehmann a s pozvednutým obočím se zahleděl zase Robertovým směrem. Robert byl připraven vyhrknout omluvu a vysvětlení – jak mohl soudci zapomenout říct, že do něho Lyle nejdřív strčil? –, ale pan Loehmann mu znovu pokynul, ať si nastoupí. „No, už to dává smysl.“

Přední sedadlo bylo tak hladké, až se Robert svezl z jednoho konce na druhý. Pocítil přání pořádně prozkoumat přístrojovou desku zářící stříbrem a její knoflíky, počitadla a čísla. Posunul se na svoji stranu, ale nedokázal se přitom ubránit nutkání sáhnout si na dvoubarevný volant, který se ani nepohnul.

„Chtěl jsem se vás zeptat, pane Loehmanne…,“ promluvil policista a jméno zvláštně zdůraznil, protáhl LOW-mannnn. „Odkud jste? Z Miami, že jo?“

„Jsem z New Yorku. Z Lower East Side.“

„Tak z New Yorku?“ utrousil zástupce šerifa. „No, už to dává smysl.“

„Co dává smysl, strážníku?“

„Divím se, že to auto nemáte růžový. Nebo červený.“

Robert čelním sklem sledoval, jak se oba muži zastavili v okamžiku, kterému nerozuměl. Zástupce šerifa se uculil, jako kdyby mu prošla nějaká urážka. Růžová by byla hrozná volba, ale červená by se na auto docela hodila, no ne? Proč Loehmann zbledl v obličeji?

„Připomeňte šéfovi, že máme jisté postupy a státní radu pro mladistvé,“ řekl pan Loehmann. „Jsem si dost jistý, že dokonce i v Gracetownu platí pravidla.“

„Řekněte mu to sám.“

„Taky to mám v plánu.“

„Jeďte opatrně, pane Loehmanne.“ Už zase to ten policista vyslovil, jako kdyby šlo o urážku. Pak předstíral, že kýchá, ale místo kýchnutí se ozvalo: žiďák.

Jakmile pan Loehmann nastoupil, třískl dveřmi. Obličejem, napjatým nepříjemným porozuměním, Robertovi na okamžik připomněl tátu. Takže když se hádají bílí muži, vůbec neřeknou, o čem se hádají, to není jako táta s kamarády, kteří se překřikovali na verandě. Tito dva běloši skryli své výpady za zdvořilá slova a kýchnutí.

Ale to byla jejich věc, ne jeho. Poskakoval na sedadle, pozvolna se začal usmívat. Pan Loehmann otočil klíčkem a motor se tiše probral k životu, nic v něm nechrčelo ani nechrastilo, „Mona Lisa“ od Nata Kinga Colea z rádia hrála tak čistě, že by se Nat s orchestrem klidně mohli schovávat pod kapotou. Nat King Cole byl černoch, mámin oblíbenec. Najednou byla máma v autě také, zpívala mu do ucha. Mona Lisaaaaaa. Z větráků foukal chladný vzduch jako podzimní vánek. A takovéto auto určitě dokázalo jet rychle! Tachometru mohl předtím věnovat jen rychlý pohled, ale měl místo minimálně na sto padesát kilometrů v hodině.

O okno na jeho straně něco zazvonilo, Robert se lekl a v pohmožděném uchu mu zatepalo. Zástupce šerifa klepal na sklo pouty. „Dlouho se culit nebudeš, chlapečku,“ řekl.

Pan Loehmann začal couvat tak zprudka, až zástupce musel uskočit. Robert se na sedadle otočil, pozoroval policistu zadním sklem a viděl, že se směje.

Když minuli poslední obchod s krmivem na samém konci Main Street, lemovaly cestu stromy. Na Main Street bylo plno aut a několik koní, ale okresní silnice byla kromě stromů a farem opuštěná. Robert zběžně nakoukl, jak rychle pan Loehmann jede: podle tachometru jenom padesátkou. Stejně se ale zdálo, že se pohybují rychle a svobodně. Táta vždycky jezdil pomalu, jako nějaký stařec. Aby nikdo neměl proč mě zastavit, říkával.

Robert tiskl vlastní chodidlo na imaginární plynový pedál, přesvědčoval řidiče, ať přidá.

A auto sebou skutečně škublo vpřed. Jako nějakým kouzlem.

„Vypadáš, jako bys nikdy neseděl v autě,“ poznamenal pan Loehmann.

„V takovém ještě ne.“

Pan Loehmann se na sedadle trochu sesunul, uvolnil se. Protáhl si paži. „Vždycky jsem chtěl dřevěnou karoserii, ale plátěná střecha by v New Yorku nepřežila zimu. Potom jsem se přestěhoval sem na jih. A loni přišli s touhle cínovou střechou. Taky se mi tahle kráska líbí.“

„Proč jste…“ Robert chtěl začít vyzvídat, proč odešel z New Yorku do Gracetownu, což vypadalo jako krok zpátky. Viděl to obrovské město ve filmech a slyšel o něm v písních. Nebylo ale vhodné, aby se takhle vyptával dospělého, a navíc bělocha.

„Někdy ti život přinese nečekané těžkosti, Roberte, a skončíš na místech, na kterých ses nikdy neviděl. Moje matka vyrostla v Tallahassee. Když otec ve čtyřicátém druhém zemřel ve válce – do armády vstoupil jako chirurg –, přestěhovala se do Gracetownu, aby byla blízko rodině. Teď je nemocná, tak jsem tady, abych jí byl blíž. Ale řeknu ti: Nikdy jsem nemyslel, že budu žít tady na jihu. Ani mě to nenapadlo.“

Taková odpověď vybízela k dalším otázkám, ale Robert se neptal, jak jeho otec zemřel ani jestli jeho matka měla rakovinu jako máma.

„Moje máma byla taky nemocná,“ řekl Robert. „Potom umřela.“

Když to někomu říkal, nikdy se necítil o nic líp, ale nemohl si pomoct. Matčina smrt věčně vyčkávala na špičce jeho jazyka. Pan Loehmann mu věnoval rychlý pohled plný smutku, který Roberta tak zaskočil, až mu do očí vstoupily slzy.

„To je mi líto, Roberte,“ pravil. „Na ztrátu matky jsi ještě moc mladý. Otce jsi taky ztratil?“

„Ne, pane. Táta není mrtvý. On je…“ Vzpomněl si, na co ho nervozita v soudní síni přinutila zapomenout: Že je táta v Chicagu, je tajemství. Šerif Gracetownu mohl tátu nenávidět dost na to, aby se ho pokusil vypátrat. A on to teď klidně oznámil v soudní síni, kde to mohl slyšet kdokoli – i soudce! „Je někde jinde.“

Pan Loehmann se ptal očima. Robert se zavrtěl a otočil se k okénku. V průběhu jízdy se z okolních lesů staly dobytčí pastviny. Robert zřídka cestoval dál, než kam mohl sám dojít, takže se snažil uložit do paměti všechno, co viděl: obrovská stará tabáková stodola, spálená kostra dubu u krajnice, zestárlý poník táhnoucí pod dozorem farmáře vůz plný sena. Plnil oči vjemy, aby zapomněl, kam má namířeno.

„Jestli chceš, klidně stáhni okénko,“ řekl pan Loehmann. „Mně vyhovuje klimatizace, ale moje děti mají rády vítr ve vlasech. A pes vlastně taky.“

Robert navzdory vzrušení z chladného vzduchu, který ho hladil z průduchů, rád zatočil klikou a okénko stáhl. Vítr byl horký, jako by auto vzlétalo do vesmíru, protínal atmosféru hrkavými přívaly vzduchu uvnitř kabiny.

Robertovi zakručelo v břiše. Hlasitě.

„Kdy jsi naposled jedl?“ zeptal se Loehmann.

„Naposled večeři. Včera večer.“ Zdálo se to tak dávno, že si Robert stěží vybavil vychrtlá kuřecí křidýlka, o která se s Glorií podělili – šlo o zbytky ze stolu slečny Anne, kde křidýlka neměl nikdo příliš rád. A navíc byla víc než dva dny stará, soudě podle toho, jak bylo maso houževnaté. Dokonce i kosti byly vysušené, nebyl v nich žádný dobrý vlhký morek, který by šlo vysát. Gloria zněla tak pyšně, když jídlo přinesla domů, že neměl to srdce si stěžovat. A kvůli té ošklivé pulzující bolesti v uchu si málem ani nevšiml, že i pak měl hlad. A měl hlad, i když k nim přišla policie. Hladový čekal na slunci. Byl hladový tak často, že si toho někdy ani nevšiml, a podobně si zvykal i na nápory bolesti v uchu. Nápory bolesti ho udržovaly vzhůru velkou část noci, takže na hlad ani nepomyslel.

„Nikdo ti dneska nedal nic k jídlu?“

„Ne, pane.“

Pan Loehmann zaklel: „Zatracení burani.“

Jeho vztek Roberta polekal. Pan Loehmann se natáhl za sebe, sebral ze zadního sedadla sáček z obchodu s levným zbožím a auto se trochu vychýlilo ze silnice, od kol odlétal štěrk. Robert se na svém místě pevně držel, připravoval se na to, že se vůz svalí do škarpy. Jeho oblíbená učitelka, paní Cherry, takhle jedné bouřlivé noci zemřela, auto se tehdy zabodlo čelem do země.

Se sáčkem na klíně pan Loehmann srovnal volant, jako kdyby se nic nestalo. „Vem si tohle. Šetřil jsem si sendvič na později.“

Robertovi se v ústech vyrojily sliny. Vzal si od něho sáček a rychle se prohrabal obsahem, ale ubrousků ani papírových brček si nevšímal. Sendvič byl vespod, zabalený v papíru. Mezi navlhlými osmahlými plátky chleba byl hlávkový salát a uprostřed něco žlutého, co hned nepoznával.

„Vajíčkový salát,“ vysvětlil pan Loehmann.

Robert si nepamatoval, že by někdy vajíčkový salát jedl. Máma ho vůbec nedělala, ani babi. Tetička Lottie nějaký možná někdy připravila na kostelní piknik, ale nikdy ho neochutnal. „To zní dobře, pane.“ Robert zaváhal, styděl se před cizím člověkem odříkat modlitbu. Znovu mu zakručelo v břiše. V žaludku ho pálily kyseliny.

„Myslel jsem, že máš hlad,“ řekl pan Loehmann. „Jak říkám těm svým, pokud je dost velký hlad, sníte, cokoli před vás přistane. Tak už se do toho pusť.“

Robert zapomněl, že každý se před jídlem nemodlí. Ani nečeká, že se pomodlí někdo jiný. Až doteď nikoho takového sám nepotkal. Sklopil bradu k hrudi. Děkuji ti, Pane, za tyto dary – tichá a zkrácená verze tátovy modlitby před večeří. Poprvé si kousl a chutnalo to lépe než dobře, jako dar od Boha. Směs vajíček, celeru, hořčice a pepře mu naplnila tváře a měkce sklouzla krkem. Ano, bylo to dobré. Půlka sendviče byla vmžiku pryč.

„Jen to dojez,“ vyzval ho pan Loehmann. „Já si něco k snědku seženu.“

Žaludek se dožadoval dalších soust, a tak Robert snědl druhou půlku, ale tentokrát jedl pomaleji. Uvědomoval si, že možná zase dlouho jíst nebude. Co za jídlo na něj čeká v ústavu? Jenom obilná kaše a dušená zelenina jako z máminých pohádkových knih? Poprvé od chvíle, kdy nastoupil do toho úchvatného auta, si Robert dovolil o tom místě přemýšlet. Pochybovat.

„Lepší?“ zeptal se pan Loehmann.

Robert se přinutil přikývnout. Z nějakého důvodu se teď cítil hůř. Jako by ho jídlo probudilo. „Lyle McCormack si začal,“ řekl, „nejdřív do mě strčil.“

„Říkal jsem si, kdy se k tomu dostaneme.“ Nezněl, že by ho to zajímalo. „Pověděl jsi to soudci?“

Robert klopil pohled ke svým botám, které jako by od minula ještě vyrostly. Zavrtěl hlavou. „Ne, pane.“

„Možná by to stálo za to, nemyslíš?“

„Zástupce šerifa mi říkal, že nemám ani ceknout.“

Loehmann si připálil cigaretu zapalovačem do auta. Pak na své straně trochu stáhl okénko.

Hukot větru proudícího autem se vyrovnal, takže přes bzučení v bolavém uchu Robert lépe slyšel. „Na jak dlouho tě tam soudce poslal?“

„Na šest měsíců!“ odpověděl Robert, kterému vinou emocí přeskočil hlas. Spočítal si to už dříve na prstech a šest měsíců znamenalo, že se odtamtud dostane až v lednu. Ještě nikdy netrávil Vánoce jinde než doma. „A může za to Lyle. Nic jsme nedělali, prostě jsme šli po cestě. Všechno to začal on.“

„Dobře, můžu to připsat do tvojí složky. Pokud nějaká složka existuje,“ řekl Loehmann. „A můžu o tom říct soudci, až ho příště uvidím.“

Robert vytřeštil oči. Řekne o tom soudci! V horkém slunci se celé ráno proklínal, protože v soudní síni neuvedl fakta. Čekal tehdy, že to vysvětlí Gloria, ale soudce jí na to nedal čas. Dalo by se to ještě napravit? Stačilo by, aby se dva běloši potkali někde na chodbě?

„Ale moc nedoufej, že to něco změní,“ pokračoval Loehmann. „Předpokládám, že víš, co jsou McCormackovi zač. Red McCormack vlastní v tomhle kraji polovinu půdy a každý ho chce mít na své straně, až přijde čas požádat o laskavost. Celé město společně chodí do kostela, děti slaví konec roku. Soudce Morris byl k tobě shovívavý. Aspoň si to určitě říkal.“

Robert nechápal, proč mu to Loehmann povídá. Co to mělo společného s tím, že do něho Lyle McCormack strčil a že se tak díval na jeho sestru? Že jí sahal na ruku?

„Víš, co znamená ‚na neurčito‘, Roberte?“ zeptal se Loehmann. Robert zavrtěl hlavou.

„‚Na neurčito‘ znamená, že se neví, o jak dlouhou dobu jde – může to být i napořád. Viděl jsem složky dvou nebo tří kluků, bělochů, co utekli z domova. Poslali je do ústavu ‚na neurčito‘. To znamená, že není v plánu pustit je na svobodu, dokud jim nebude jednadvacet. Takže šest měsíců ti může připadat jako dost dlouho…, ale soudce se snažil krotit. Na to, abys hrál fotbal, jsi ještě moc mladý. To můžeš být rád.“

Čím víc toho pan Loehmann říkal, tím méně mu Robert rozuměl. Co jemu bylo po oslavách konce školního roku nebo po fotbale? Nikdy dřív neslyšel, že by ústav byl i pro jednadvacetileté kluky. To jeho představě o mladých černoušcích v lavicích neodpovídalo.

A Loehmann se vůbec nezmínil o věci, která Roberta trápila nejvíc, tedy kromě dlouhého odloučení od Glorie. Styděl se to ale vyslovit.

„Jsou ty příběhy pravdivé?“ odvážil se nakonec zeptat.

Loehmann znovu zvedl oči od silnice. Bez mrknutí ho pozoroval. Vypadal smrtelně vážně. „Jaké příběhy?“

„O těch…,“ Robertovi nešlo to slovo přes ústa, „o těch… přízracích.“

Loehmann vypadal, že se mu ulevilo, a znovu se věnoval volantu. „Tahle duchařina. Nikdy jsem neviděl pověrčivější místo, než je Gracetown. Celé léto jsem od dětí, které potkávám, neslyšel nic než vyprávění o divném hluku někde v domě.“

„Nikdo kromě dětí to slyšet ani vidět nemůže,“ odvětil Robert. „Tak proto.“

Bylo naivní domnívat se, že pan Loehmann příběhům o přízracích věří. Všichni dospělí po nějaké době ztratili pro přízraky trpělivost, dokonce i ti v Gracetownu – i když třeba viděli jejich neplechy nebo ještě něco horšího. V létě někdy děti umíraly ve spánku, duchové je vyděsili k smrti. Nádobí nebo zemědělské vybavení se přes noc rozbilo a vina se snesla právě na děti. Robertův kamarád Sammy mu jednou říkal, že ve dveřích svého pokoje v měsíčním světle viděl úplně nahou bílou ženu a počural postel ve strachu, že by mohla být skutečná – Sammymu sice bylo také teprve dvanáct, ale kdyby někdo zaslechl, že se na šest kroků přiblížil k nahé bílé ženě, dozajista by ho zlynčovali.

Loehmann se uchechtl. „No, řeknu ti to samé, co říkám ostatním: Žádní duchové neexistují. To je holý fakt. A i kdyby existovali, byli by tím posledním, s čím bych si dělal starosti cestou do ústavu.“ S těmi slovy na Roberta znovu pohlédl vážnýma očima.

Před autem se na silnici toulaly čtyři dojnice s nalitými vemeny, dvě v každém pruhu. Vzhlédly teprve tehdy, když na ně Loehmann zatroubil. Jenom jim ale zacukala oháňka, pak už se ani nepohnuly. Auto zastavilo.

Seděli a čekali. Táta by popojel a do krav trochu strčil, ale pan Loehmann to neudělal a Robert si mu to netroufal říct. Možná měl Loehmann strach, že si poškrábe svoje pěkné nové auto – nebo možná věděl, že i krávy se mohou pokusit nabrat člověka rohy, pokud se rozzuří. Navíc cokoli, co oddálí jeho příjezd do ústavu, Robert Stephens vítal.

Najednou vykoukla vzpomínka, před kterou se Robert pokoušel skrývat: Sammyho bratr Luke v ústavu zemřel. Před třemi lety ukradl Luke s kamarády auto zaparkované na Main Street za obchodem s oblečením, takže dostal dlouhý trest – a Sammyho rodině povolili jen jednu návštěvu. Sammy tvrdil, že když Lukea viděl, skoro ho nepoznal: Byl strašlivě hubený, oči měl divoké jako kočka, obličej jako starý chlap. Třásly se mu prsty. Když se ho Sammy zeptal, co se mu stalo, řekl mu Luke, že ústav je plný přízraků, které ho v noci nenechají spát. Někdy ho vytáhly z postele. Říkal, že tam nemůže spát nikdo – kvůli výkřikům a strachu, že budou další na řadě. A když se ho Sammy zeptal, co lidem přízraky udělají, když je odtáhnou, jenom stařecky vrtěl hlavou se slzami v očích. A Luke nikdy nebrečel, dokonce ani když spadl z vysokého dubu před Sammyho domem a na dvou místech si zlomil ruku. Poté, co Sammy navštívil Lukea v ústavu, měl noční můry, takže ho tam už nikdy nevzali.

O rok později dostala Sammyho rodina dopis, ve kterém stálo, že je Luke po smrti. Ředitel ústavu tvrdil, že zemřel na úžeh, když se odtamtud snažil utéct, ale tomu nikdo nevěřil, a Sammy už vůbec. Lukea v ústavu zakopali bez řádného pohřbu, takže se s ním nikdo z rodiny ani nemohl rozloučit. Zrovna před dvěma týdny Sammy Robertovi na rybářském místě u řeky řekl: „Tvoje máma zemřela na rakovinu, ale moje máma je chodící mrtvola už od chvíle, co se Luke nevrátil.“

Tyto ošklivé vzpomínky na Sammyho se dostavily, až když měl Robert plný žaludek a zmizel hlad. Pečlivě ten den v hlavě rozebíral.

„Zdá se mi, že jsi chytrý kluk, Roberte.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Robert, aby mu neodporoval. Pan učitel byl ale jiného názoru.

Pan Loehmann pozoroval krávy, ruku s cigaretou venku z okénka. „Jestli jsi vážně chytrý, dostaneš se pryč a už se tam nikdy nevrátíš. Ústav za každého chlapce, kterého tam pošlou, platí kraji slušnou částku, takže tě právě prodali. Na to nikdy nezapomínej. Nechtějí, aby ses vrátil domů. Rádi by měli jakoukoli záminku, proč si tě tam nechat. Všechny speciální problémy, každé zvláštní nadání, to všechno ti přitíží. Zkus být neviditelný.“

Robertovi dosud nikdo neřekl nic děsivějšího, tedy kromě toho, když mu Gloria oznámila, že máma umírá. Slova pana Loehmanna byla jako rána do břicha, která mu z plic vyrazila dech. Představoval si, že bude chodit na vyučování a možná trochu zametat nebo sbírat na poli.

„Rozumíš mi?“

„Ano, pane,“ šeptl Robert.

„Nechci tě strašit, ale rád bych, abys měl příležitost vrátit se domů, dokud před sebou budeš mít ještě kus dětství. Pak se budeš moct vrátit do opravdové školy a zařídit si vlastní život.“

„Tohle není škola?“

„No, třídy tam mají, ale bezpochyby je to vězení. Myslím, že to už víš.“

Zbytky sendviče, který Robert spořádal, mu v ústech chutnaly po hnilobě. Napadlo ho, jestli svůj oběd nevyzvrací. Proč do té doby na slovo vězení ani nepomyslel? Robert nebyl tak tvrdý jako jeho otec, který kdysi býval boxerem. Ve vězení na něj čekají jenom ti nejtvrdší kluci.

Zrovna když Roberta napadlo, že se dozajista počurá, stejně jako když Sammy tehdy v noci ve dveřích viděl přízrak bělošky, zaujaly ho barvy za oknem: U rybníka si vykračoval nejkrásnější páv, jakého kdy viděl, ocasní pera roztažená. Takové barvy si nikdy neuměl ani představit. Právě z takových per mohl být utkán plášť biblického Josefa. Na mysli mu vytanula mámina rozesmátá tvář, jako by v těch barvách ožila.

„Jsou dny, kdy je tady pávů k vidění tucet nebo víc,“ řekl pan Loehmann.

„Můžu vystoupit a pohladit si ho?“ zeptal se Robert.

„Promiň. Začal by utíkat – anebo možná ty.“ Ke konci věty hlas pana Loehmanna ztvrdl a oba věděli, že má pravdu: Robert chtěl utéct. Ruka mu skoro proti jeho vůli škubla ke klice na dveřích.

Loehmann s kamennou čelistí zlehka rozjel auto a zamířil k mezeře mezi kravími těly, pomalu zrychloval a krávy se podřídily, líně uvolnily cestu.

Robert se přes rameno ohlížel po pávovi, snažil se spočítat barvy na jeho ocasu. Vypadal jako obří zelený vějíř s fialovýma a modrýma očima, které na Roberta zíraly. Zelená jako řeka na rybářském místě. Tmavě modrá jako plameny sporáku, další odstín modré světlý jako červnová obloha. Fialová temná jako noc. Když se z ptáka a jeho nádhery stala jen špendlíková hlavička u silnice v dálce za nimi a potom pouhá vzpomínka, Roberta znovu zaskočily slzy, oči ho pálily, jako by byly v plamenech. Řekl si, že plakat nebude. Nebude. Nemohl být v ústavu za uplakánka. Drsní kluci by uplakánka nikdy nenechali na pokoji.

Po zbytek cesty ani jeden z nich nepromluvil.

5

Na první pohled by Gloria ostnatý drát na vrcholu brány málem přehlédla.

Malovaná cedule na bráně písmem hodným paláce oznamovala: VÝCHOVNÝ ÚSTAV – ZAL. 1909. Na druhé straně příjezdové cesty plápolal modro-červený fotbalový plakát, upevněný mezi dvěma železnými sloupky: GRACETOWN BULLDOGS, ŠAMPIONI LET 1949, 1947, 1946.

Pozemky byly tak krásné, jak si je Gloria pamatovala, jako by se tam schovávala nějaká malá vysoká škola, na západě lemovaná borovicovým hospodářským lesem, na východě polem, a jinak se všude táhl divoký les. Ani v takové chvíli si nedokázala nevšímat, jak půvabně působí budovy z červených cihel a udržované cestičky táhnoucí se přes nekonečný, pečlivě posekaný trávník. Že by to bylo tak osmdesát hektarů? Včetně lesů mnohem víc. Doufala, že jednou půjde na Spelman College, jak si přála máma – táta ostatně Glorii slíbil, že se jí bude ze všech sil snažit pomáhat, aby tento mámin sen naplnili –, a ústav se od její představy magického kampusu v Atlantě příliš nelišil. Od brány, doširoka otevřené, se táhla štěrková cesta k nejbližší cihlové budově, dvě patra porostlá břečťanem.

Jenže Gloria věděla, že zlo není vidět pouhým okem. Na pažích pocítila husí kůži, jež značila předtuchu: To ošklivé se na tomto místě skrývalo pod povrchem. Tak silný pocit znepokojení nezažila od toho dne, kdy se vzbudila, viděla mámu stát u dřezu a došlo jí, že matka je pouhým stínem sebe samé. Věděla to dávno předtím, než doktor oznámil, že má rakovinu.

Proč taková předtucha nepřišla, když vedla Roberta do školy? Proč se dostavila až takhle pozdě?

Pocem, pocem.

Ozvěna budoucnosti se v Gloriině mysli rozlehla tak hlasitě, až ji napadlo, jestli ten posměšný hlas neslyšela i tetička Lottie. Nebo jestli také necítila volání starého stromu oběšenců odkudsi z lesa, jako truchlivý ptačí hlásek těsně pod hranicí slyšitelnosti. Tolik tichého křiku. Nebo to byly jen vrány? Přestože už byla starší a tyto pocity nebyly tak silné, někdy měla Gloria potíž rozeznat, co je skutečné a co si jen představuje.

Tetička Lottie zastavila auto u krajnice těsně před branou a nečinně seděly. Čekaly, než je napadne nějaký plán. Motor pick-upu při té nečinnosti prskal a naříkal. Po chvilce tetička Lottie motor vypnula, aby šetřila benzin. Gloria doufala, že až pojedou domů, dokážou Starou Suzy znovu nastartovat.

„Poslyš, jestli už tady je, nejspíš ti ho nedovolej vidět. Ne, dokud nebudou návštěvní dny a tak.“ Tetička Lottie nahrbila ramena. Zdálo se, jako by se úplně scvrkla. I ona z toho místa měla strach.

„Neměly bychom zajet dovnitř a zajít za ředitelem?“

Tetička Lottie pohledem nejistě zkoumala vjezd. Rukama sevřela volant, pak je spustila. „Když měl váš táta ty potíže… Myslím, že spíš ne, broučku.“

„Proč ne? Já nic špatného neudělala.“

„S dobrým a špatným tohle nemá nic společnýho,“ odtušila tetička Lottie. „Když uděláme moc velkej povyk, mohlo by to Robbiemu přitížit. Jako bysme si myslely, že jsme lepší než ostatní barevný. Můžem chvíli počkat, jestli ho přivezou. Pokud jedem pozdě, pojedem zpátky, zavoláme sem a zjistíme, kdy je návštěvní den.“

„Takhle by to táta neudělal. Už by byl tam vevnitř.“

„To rozhodně. Jasně že jo,“ přitakala tetička Lottie. „Proto taky vašeho tátu vyštvali do Chicaga. A proto tady teď není a nemůže vychovávat a opatrovat vlastní děti. Takže to máš pravdu. V zemi ležej dobrý chlapi, který se se stvořitelem setkali předčasně, protože tropili povyk a bílý to naštvalo. Vůbec mi neříkej, co by udělal on.“ Poprvé tetička Lottie zněla rozrušeně, přešla do venkovského stylu mluvy, kterému se před Glorií vyhýbala. Gloria dávno předčila vzdělání tetičky Lottie, která vychodila tři třídy, za rodiče měla otroky a společně jako podílníci sklízeli tabák, dokud oba její rodiče nezemřeli. Jako dítě utekla z hořícího domu a část rodiny ztratila v Rosewoodu. V jejích ustrašených očích Gloria Rosewood stále viděla.

Takže o tetičce Lottie nemohla říct, že je hloupá, slabá nebo lhářka. Gloria v minulosti zaslechla mnoho rozhovorů, které rodiče vedli pozdě večer, a máma tátu varovala, aby si spočítal, co stojí snaha organizovat pracovníky z mlýna a registrovat barevné voliče. Tato stříbrovlasá žena s lety vyleptanými ve tváři možná někdy zapáchala, jako kdyby neudržela svěrače, ale mysl měla jasnou a rychlou jako táta. Tetička Lottie a táta se jeden druhému podobali víc, než by kterýkoli z nich přiznal.

Ale jak to zabolelo. Gloria by nikdy nečekala, že tu bude sedět v autě u brány jako nějaký vyvrhel.

A co když nepřijely pozdě a uvidí policejní auto? To nemusí být o nic lepší. „Projedou rovnou kolem nás, Lottie.“

„Můžeš mu zamávat. Můžeš se mu ukázat. Můžeš se usmát – úsměv bude potřebovat.“ Gloria pochybovala, jestli se na úsměv zmůže. Ta představa jí do očí znovu vehnala slzy. „Nemusíš se furt klepat jako osika,“ podotkla tetička Lottie. „Pak je to jenom horší.“

Na souběžné silnici zaduněl motor. Blížilo se větší auto, možná dvě. Dveře na Gloriině straně zrezivěle zaskřípaly, když je otevřela a seskočila na zem.

„Nepobíhej tam po silnici.“

„Chci, aby mě viděl.“

„Tak ať tě taky nezavřou!“

Přibližující se vozy ale nebyly policejní: Byly těžší, a když se plazily kolem řady borovic, zvedaly za sebou prašný závoj. První vůz se vykodrcal do výhledu: traktor táhnoucí přívěs, hromada bílých kluků v něm houpala nohama mezi bočnicemi, a když Glorii míjel, vypadal jako obří housenka. Chlapci pohupovali nohama, ale když si jí všimli, nohy jim ztuhly a zvedlo se k ní aspoň deset párů očí. Na Main Street by pro ni takový výjev znamenal hlasité posměšky a výzvy anebo hřebíky a tužky vržené jako projektily, ale tito kluci civěli, jako by byla nějaký podivuhodný přízrak. Ona jim pohledy oplácela, hleděla na tváře, už v poledne unavené, na šedé pracovní oblečení umazané od hlíny.

Za prvním jel ve vyrovnaném tempu druhý traktor, stejný, až na to, že chlapci byli černí. A bylo jich dvakrát tolik, přinejmenším dvacet. Glorii zběsile tlouklo srdce a v jejich nosech, bradách, očích, čelech hledala Roberta, natahovala krk, aby zahlédla, jestli se na odvrácené straně nějaká tvář neschovává. Pár kroků za druhým traktorem popoběhla a někteří chlapci začínali být nervózní, napůl se zvedali a dívali se, jestli Gloria není někdo z jejich blízkých. Někteří byli teenageři, další stejně mladí jako Robert, zpocená hnědá kůže se jim leskla. Roberta ale neviděla, takže když druhý traktor projel za prvním branou polepšovny, v běhu se zastavila.

Zklamání, že neviděla Roberta, v Glorii zápasilo s úlevou. Ještě mezi těmi přepracovanými chlapci s unavenýma očima nebyl.

„Asi je ráno posílaj ven pracovat,“ řekla tetička Lottie.

„Kam je posílají?“

„To nevím, holka. Ústav má různý farmy. Pěstujou dost kukuřice pro celej kraj. Takže pracujou pro ně. Nebo je půjčí někomu zvenku.“

Tátovou největší nadějí bylo, že Robert nebude uvázán k poli ani lesu žádného bělocha, a Robert byl k takovému osudu odsouzen už ve dvanácti. Měl by být ve škole, ne v pracovním táboře! Tohle musel být zlý sen a ona se vzbudí ještě jednou, ale u dveří nebude žádný policista.

Potom se ve směru od hlavní silnice objevil kombík s dřevěnými bočnicemi, za volantem nějaký běloch. Auto zpomalilo – a Gloria uviděla Roberta. Poskakoval na sedadle spolujezdce a otevřeným okénkem slyšela jeho hlas: „To je ona! To je moje sestra Gloria!“

Auto málem ani nestačilo úplně zastavit, když z něho Robert vyskočil a rozeběhl se k ní s takovou vervou, až skoro zakopl o vlastní nohu. Nevypadal, že by mu někdo ublížil, a obličej mu ožil radostí, která byla nakažlivá. Když Gloria bratra pevně tiskla a srdce jim bušila jedno vedle druhého, slyšela vlastní smích.

„Jsi v pořádku? Neubližoval ti někdo?“ ptala se Gloria.

„To ne – dal mi sendvič.“

Gloria se poprvé pořádně podívala na vysokého bělocha v šedém lněném obleku, který právě vystupoval z auta. Čekala, že bude naštvaný, ale on vypadal jen odevzdaně a ustaraně, otíral si čelo kapesníkem. Nedbale se postavil mezi Glorii a pick-up, kdyby snad s Robertem chtěla ujet. Pokradmu pokukoval k pozemkům ústavu. „Haddock je na pravidla pes, tak honem, rozlučte se,“ promluvil. „Návštěvy jsou v neděli. Myslím, že od dvanácti do dvou.“

Gloria okamžitě pochopila, že ten muž není z Floridy, přesněji vůbec z jihu. Bylo to zjevné z jeho severského přízvuku a z uvolněnosti ve společnosti černochů. Srdce jí poskočilo.

„Mohl byste nám pomoct, pane?“ řekla. „Tohle všechno je nedorozumění. Robert je hodný kluk, na takové místo nepatří. Soudce nám nedal čas, abychom to vysvětlili.“

„No jo, vypadá jako hodný kluk,“ přisvědčil muž, ale bez naděje. „Jak jsem mu už řekl, zkusím si se soudcem promluvit. Ale šest měsíců – to není tak zlé. Když bude dělat, co se mu řekne, bude v pořádku.“

„Ale, pane…“ Gloria zběsile uvažovala, jak na něj udělat lepší dojem, jak mu dát najevo, že Robert Stephens není pytel krmiva, aby ho na celý půlrok někam odložili. „Jmenuju se Gloria Stephensová. Ta dáma v autě, to je Lottie Mae Powellová, Robertova kmotra.“ Tetička Lottie muži zamávala.

Přátelsky se usmál a na pozdrav tetičce Lottie si přiložil prsty ke krempě klobouku. Zvýšil hlas, aby ho slyšela i ona. „David Loehmann. Jsem sociální pracovník z pobočky v Tallahassee. Měl jsem v Gracetownu nějaké zařizování, tak mě požádali, jestli bych Roberta neodvezl. Pokud jde o další postup, madam, teď ho vezmu k superintendantovi panu Haddockovi, aby ho převzal. Dostane ošacení, boty, jídlo, cokoli bude potřeba. Chlapci spí na ubikacích. Bude v křídle pro barevné.“

„Bude muset pracovat?“ zeptala se Gloria. Přívěsy za traktory byly pořád v dohledu, zmenšovaly se, jak zajížděly hlouběji do kampusu. „Co škola?“

„Všichni chlapci trochu pracují. Ale nemějte strach, bude tu mít i školní hodiny. Učitele znám, jsou docela dobří. Platí je dobře, tak je to pro ně práce snů.“

Dívčiny oči hltaly každé slovo, které David Loehmann vyslovil. Byla to hezká dívka s jasnýma, mandlově tvarovanýma očima. Chytrá dívka. I ten kluk byl chytrý. Loehmann do hlasu vlil povzbuzení, možná až příliš, ale nedokázal se přimět, aby Glorii Stephensové a jejím očím oznámil špatnou zprávu. Anebo té staré ženě v pick-upu, která vypadala, že v tom horku co nevidět omdlí.

Takže toto je rodina Roberta Stephense. Stížnosti na jeho snahy o zřízení odborů slýchal málem od chvíle, kdy s vlastní rodinou vystoupil z vlaku, a už dříve si uvědomoval, jak odvážné bylo snažit se organizovat barevné v srdci země proslulé lynčem. Všiml si také, že se v Gracetownu žádný černoch neodvažuje bloumat po setmění.

O „tom negrovi Stephensovi“ se mluvilo u stolů nad obědem i v hospodách až v Tallahassee, takže obvinění ze znásilnění Loehmanna nepřekvapilo. Nevěděl, co se té noci stalo nebo nestalo za Pixie’s, ale v soudní budově zaslechl drb, že ta holka Lorraine tou dobou, kdy mělo dojít k napadení, ani nebyla na místě a že do krve ji zmlátil její ženatý přítel z městské rady. Také se povídalo, že Robert Stephens do Pixie’s, motorestu pro barevné hned za hranicemi Gracetownu, vůbec nechodil. Což by vysvětlovalo, proč šerif Posey nevypálil půlku planety ve snaze přivést Roberta Stephense zpět do Gracetownu, aby čelil spravedlnosti. Jak těžké by bylo ho najít, když jeho děti žijí pořád tady?

Ale našli parádní způsob, jak se Robertu Stephensovi dostat na kobylku: přes jeho syna. Když mladšího Roberta Stephense pošlou do ústavu, mohli by staršího Roberta Stephense vylákat zpátky domů. Nebo to byla malicherná odplata, jaké čelil jeho vlastní otec, když se před válkou v New Yorku snažil dostat dělníky do odborů. To bylo sice hrozné, ale už si stačil všimnout, že na jihu žijí černoši v horších podmínkách – a dokonce i ti ubozí místní bílí burani, které může těšit jedině vědomí, že ve srovnání s černochy se mají dobře.

Ale něco Sáře slíbil. Kluky už teď škádlili kvůli jejich vlnitým tmavým vlasům, obviňovali je, že jsou nejen Židé, ale také „poloviční negři“. Vypsat v New Yorku šek byla jedna věc, ale zvednout na Floridě hlavu by mohlo znamenat, že jim shoří dům. Jakmile zaslechl jména Robert Stephens a Lyle McCormack, bylo mu jasné, že do tohoto případu nemá strkat nos. Hrome, napůl čekal, že ho ten poďobaný zástupce šerifa bude sledovat až k ústavu, jenom aby mu nahnal strach. Dlouhé dny a noci se v práci pokoušel zlepšit podmínky jak pro bílé, tak pro černé děti, věnoval jim stejnou pozornost i péči. Někdy bylo jedinou spravedlností teplé jídlo a postel na přespání.

„… takže nic moc dalšího dělat nemůžete,“ slyšel se, jak říká. Nechtěl, aby ho někdo viděl mluvit s rodinou Roberta Stephense. Už teď se k nim přibližoval bílý zahradník u brány, možná se snažil poslouchat. „Ale jak jsem řekl, nemějte strach. Všechno dobře dopadne.“

Všichni zírali, stará žena, dívka, chlapec, nevěřili mu. Jejich oči mu připomněly, že jeho vzdálení bratranci možná zažili podobné rozhovory s byrokraty v Mnichově, než je poslali do vlaku.

„Pane, můj bratr neměl právníka,“ řekla Gloria. „Neměl ho mít?“

Loehmann vzdychl. Ta holka byla ke své vlastní škodě až příliš chytrá. „No, to záleží. V případu s mladistvým ale spíš ne, protože tam nebyla porota. To vaše setkání se soudcem Morrisem bylo spíš neformální.“

„Ale neměla tam být?“ nevzdávala se Gloria. „Myslím porota. Pokud spáchal zločin?“ Robert se k sestře tiskl, třásl se očekáváním, jako by ho kterékoli další slovo mohlo osvobodit. Věřil jí svým vlastním životem. „Abychom mohli říct naši část příběhu?“

„Zase platí, že ne v případu s mladistvým a menším přestupkem. Porota se schází k závažnějším činům. Tady šlo jen o rozhodnutí soudce.“

Gloria zamrkala. Slzy, které předtím skrývala, jí na tvář dopadly jako facka. „Řekl vám Robert, jak mě Lyle McCormack chytil za ruku? Že mi říkal nevhodné věci? Že mě Robert jenom bránil, aby Lyle McCormack nezašel dál?“

Loehmannovi vyschlo v ústech. „Ne, slečno, to mi neříkal. To je mi moc líto.“

Přál si, aby té dívce mohl nabídnout všechno, na co čekala. Nebyl z Gracetownu, takže od něho čekala něco jiného. Když tu starou ženu oslovil madam, málem jí vypadly oči z důlků. Pokoušel se už toho zvyku zbavit, ale zapomenout na slušnost by pro něj bylo jako zapomenout, jak si čistit zuby. Nedokázal pochopit, proč stříbrovlasým černoškám a černochům říkat holka nebo teta a chlapec nebo strejda. Jazyk Floridy si teprve musel osvojit.

„Můžu se s vámi nějak spojit?“ zeptala se Gloria sevřeným hlasem. „Máte vizitku?“

Loehmann se okatě poplácal po kapsách, jako kdyby neměl aspoň tucet vizitek v peněžence, pokud by je skutečně chtěl najít. „U sebe nemám, ale pracuju pro odbor sociálně-právní ochrany dětí. L-O-E-H-M-A-N-N. Když mě budete potřebovat, vyhledejte mě.“

Zničehonic si Loehmann vybavil jeden výjev: Ztrhaná bílá matka ho zastavuje na chodbě a vypráví, že jejího syna zbil jako mulu samotný superintendant Haddock. Vytrvale tvrdila, že jiná matka se bojí vystoupit, ale že její syn se pokusil utéct a nikdy se nevrátil domů. Byly přesvědčené, že ho zabili.

A Gloria to všechno viděla v jeho tváři. Víc jim nepomůže.

„Já ale nedovolím, aby se tohle dělo mému bratrovi, pane Loehmanne,“ řekla. „Já odsud Roberta dostanu. Ať to stojí, co to stojí.“

„Pak je v těch nejlepších rukou,“ odpověděl zvesela. Pohled mu ale zakolísal.

„Aspoň jsme se stihli vidět, že jo, buráčku?“