Zamrzlá řeka

Citace z Williama Shakespeara jsou v překladu M. Hilského, citace z Bible jsou převzaty z Bible 21.

Přeložila Karolina Medková

THE FROZEN RIVER

Copyright © 2023 by Ariel Lawhon

Translation © Karolina Medková, 2025

ISBN 978-80-249-5745-6

Mé matce, která mi ukázala, že porodní báby jsou hrdinky.

Mé sestře, která mi dovolila ten zázrak uzřít.

Mému manželovi, který seděl vedle mě a držel mě za ruku.

Z těchto důvodů a ještě deseti tisíců dalších věnuji tento román právě jim.

Ona ví, znamení vnímá, instinkty ji nikdy nezklamou,

mocnější než muž, žena svého druhu, je silou nezdolnou.

Rudyard Kipling, Žena svého druhu

1

OBĚŠENÍ

listopad 1789

Pravda vyjde najevo. Vražda se dlouho neutají.

William Shakespeare, Kupec benátský

Minulost je prologem

Po hladině pluje tělo. Jenže je konec listopadu a řeka Kennebec začíná zamrzat, obří kusy ledu víří a valí se vodou, tvoří narůstající hroudy, zatímco od břehů se do proudu natahují průzračné, chladné prsty ledu a chytají vše, co plave kolem. Mrtvého muže tíží promočené oblečení a vysoké kožené boty. Poskakuje v zamrzajícím proudu a jeho prázdné oči hledí na ubývající srpek měsíce.

Je ponurá noc s ostrým vichrem a kousavým mrazem, a čím pomaleji řeka teče, tím rychleji zamrzá, lapá muže do svého líného objetí a záhyby jeho lněné, doma utkané košile se rozprostírají okolo jako okvětní lístky uvadlého hnědého tulipánu. Ještě před hodinou měl upravené vlasy, sčesané dozadu a zavázané kouskem krajky. Tu si samozřejmě vzal, jistěže si ji vzal, a je možné – osud je přece jen vskutku křehká záležitost –, že by snad ještě žil, kdyby to neudělal. Ale byla to už snad ta pomyslná poslední kapka. Válčilo se i kvůli menším prohřeškům.

Mrtvý muž spěchal, aby to místo opustil, měl už příliš mnoho potíží, a kdyby se trochu víc namáhal, kdyby byl trpělivější, zaslechl by v lese své vrahy. Zaslechl by je. Ukryl by se. Zadržel dech. A počkal, až se proženou. Jenže ten mrtvý muž byl neopatrný a netrpělivý. Funěl. Zanechával ve sněhu stopy a nebylo těžké ho nalézt. Při potyčce se mu uvolnily vlasy, ozdobná krajka byla získána zpět a strčena do kapsy, a teď byly ty vlasy, hnědé jako bahnitý břeh řeky, částečně připláclé k jeho čelu a částečně se mu dostaly do úst, když naposledy užasle zalapal po dechu předtím, než ho hodili do řeky.

Proud vleče jeho propletené, polámané tělo ještě další čtvrt míli, než se led uzavře a s unaveným zaúpěním zastaví, takže ho uvězní patnáct stop od břehu s obličejem sotva palec pod povrchem, rty rozevřené, oči ještě vytřeštěné údivem.

Třeskutý mráz dorazil do městečka Hallowell v Maine o měsíc dřív a – ten mrtvý to nemohl tušit, ani nikdo jiný, kdo tady žije – obleva neměla přijít dalších mnoho a mnoho dlouhých měsíců. Nazvou to Rokem dlouhé zimy. Stane se legendou a on jí bude poměrně velkou součástí. Nyní však ještě všichni spí v bezpečí a teple svých postelí, dveře pevně zavřené proti brzké, kruté zimě. Ale venku, podél říčního břehu, pokud byste se pozorně podívali, se v měsíčním svitu něco temného a hbitého míhá. Liška. Obezřetně položí jednu tlapku na led. Pak druhou. Zaváhá, protože ví, jak vrtkavá řeka dokáže být, jak touží vše spolknout a stáhnout do rozvířených hlubin. Ale led drží a liška se plíží kupředu, směrem k mrtvému muži. Krade se k místu, kde spočívá pohřbený v ledu. Malý, bystrý tvor na něj pohlédne, s hlavou nakloněnou ke straně, ale muž pohled neoplácí. Liška pozvedne čenich k obloze. Zavětří. Vdechne pronikavou vůni mrazu a borovic podél řeky a z větší dálky nepatrný závan kouře z páleného dřeva. Nakonec začne liška s uspokojením výt.

CLARKOVA KOVÁRNA

Čtvrtek 26. listopadu

„Nemusíš se bát,“ povídám Betsy Clarkové. „Za všechna ta léta, kdy pomáhám ženám u porodu, jsem nikdy o žádnou matku nepřišla.“

Mladá žena se na mě podívá vytřeštěnýma očima, na spáncích se jí perlí pot, pak přikývne. Nejspíš mi ale nevěří. Nikdy mi nevěří. Každá rodící žena se domnívá, že ji od smrti v zásadě dělí jen pár okamžiků. Je to normální a nijak mě to neuráží. Žena není nikdy zranitelnější, než když rodí. A nikdy také není silnější. Jako raněné zvíře, zahnané do kouta, plné zoufalství, se při porodu buď zcela schoulí do sebe, nebo seká kolem sebe. Vlastně by to ženu mělo zabít, tento proces, kdy je její tělo obraceno naruby. Správně by něco takového neměl nikdo přežít. A přesto to ženy, zázračně, přežívají, stále znovu a znovu.

John Cowan – mladý kovář, který je v učení u Betsyina manžela – pro mě přišel před dvěma hodinami, a já mu sdělila, že nesmíme ztrácet čas. Betsyiny děti přicházely na svět s křikem a s neobvyklou rychlostí a také s odpovídající hlasitostí. Ječící skřítci, celí klouzaví a rudolící. Avšak tak malí – dokonce i ti zcela donošení –, že se mi do dlaně vešel celý jejich zadeček. Drobečci maličcí. John si moje instrukce vzal k srdci a nasadil tak rychlé tempo, že mě z té naší horečné jízdy přes Hallowell ještě teď bolí celé tělo.

Teď, sotva jsem dorazila a rozkoukala se, zjišťuju, že dítěti už je vidět hlavička. Betsyiny kontrakce se objevují po třiceti vteřinách. Tohle dítě – stejně jako ty ostatní – se už nemůže dočkat, aby se pozdravilo se svou matkou. Naštěstí je Betsy na porody dobře stavěná.

„Je čas,“ řeknu jí a položím jí své teplé ruce na kolena. Jemně jí je rozevřu a pomohu jí vyhrnout noční košili výš nad holé břicho. To je tvrdé, ztuhlé při vyvrcholení kontrakce a Betsy zuřivě tiskne zuby k sobě ve snaze se nerozvzlykat.

Porod činí z každé ženy novicku. Pokaždé je to znovu poprvé a jedinou zkušenost přináší ti, kdo jsou přivoláni na pomoc. A tak si Betsy povolala své ženy: matku, sestry, sestřenici, tetu. Porod je kolektivní akt, a jakmile Betsyino odhodlání povadne a ona vykřikne bolestí, všechny ženy se vrhnou do akce. Vědí totiž, co to znamená. Dokonce i ty, které nemají přidělenu žádnou konkrétní činnost, si nějakou najdou. Ohřívání vody. Přiložení na oheň. Skládání hadříků. Toto je ženská práce ve svém prazákladu. Muži v této místnosti nemají žádné místo, nemají žádné právo tady být, a Betsyin manžel se ve své bezmoci uchýlil ke své kovářské výhni, aby si strach a frustraci vybil u kovadliny a přiměl kus roztaveného kovu, aby se mu podřídil.

Betsyiny ženy pracují jako dobře namazaný stroj, sledují mě a reagují na každičkou pobídku. Natáhnu ruku a v dlani mi přistane teplý, vlhký hadřík. A jakmile setřu nový příval krve a vody, hadřík mi někdo vezme a nahradí ho čistým. Nejmladší z Betsyiných příbuzných – sestřenice, sotva dvanáctiletá – dostala za úkol máchat potřísněné hadry, udržovat vroucí vodu v konvici a doplňovat do vědra vodu. Dívenka se toho zhostila bez mrknutí oka a jakýchkoliv protestů.

„Tady ho máme, to tvoje děťátko,“ řeknu s rukou na kluzké, teplé hlavičce. „Holohlavé jako vejce. Stejně jako ostatní.“

Betsy zvedne bradu a se zkřiveným obličejem, jak kontrakce pomalu povoluje, se zeptá: „Takže to znamená, že to je zase děvče?“

„Neznamená to nic.“ Klidně upírám zrak na svou ruku. Jemně se dotýkám drobné hlavičky, která mi tlačí do dlaně.

„Charles chce kluka,“ hekne.

Charles o tom nerozhoduje, pomyslím si.

Další krutá vlna sevře Betsy a její sestry k ní přiskočí, aby jí zvedly nohy a přidržely je nahoře.

„Až řeknu teď, začni tlačit,“ nařídím jí. „Jedna. Dva. Tři.“ Sleduju nástup Betsyina stahu, který jí napíná břicho. „Teď.“

Zadrží dech, zatlačí a objeví se další kousek holé hlavičky, z jejího těla vykouknou špičky oušek. Nemá ani příležitost se pořádně nadechnout, než dorazí další vlna, a pak už přichází jedna za druhou, nepolevují ani na okamžik, prostupují se a drží její dělohu v pevném sevření. Betsy tlačí. Lapá po dechu. Znovu tlačí. Znovu. A znovu. Někdo jí otírá pot z čela, slzy z tváří, ale já neodvracím zrak. Konečně hlavička vyklouzne ven.

Zlehka posunu ruku a chytím do dlaně tvářičku a jedno ouško. „Teď už jenom ramínka. Ještě tak dvě zatlačení a bude to.“

Betsy je už nicméně připravená to ukončit, a tak zatlačí z posledních sil, takže mi miminko přistane přímo v rukou. Sama se zhroutí na postel, jakmile se dítě z jejího těla s mlasknutím osvobodí, jediným spojením mezi nimi zůstává stříbrná kluzká šňůra.

Místnost naplní drobné, rozzuřené zavřísknutí, ale Betsyiny ženy ani nejásají, ani netleskají. Mlčky se na mě dívají a čekají, co řeknu.

„Ahoj, maličká,“ zašeptám a pak miminko zvednu, aby ho Betsy viděla. „Máš další dceru.“

„Ach,“ hlesne sklesle a opře se o lokty, aby se na ni podívala.

Ještě je potřeba udělat spoustu dalších věcí, a tak se do nich rozvážně pustím. Holčičku položím na postel mezi matčiny nohy a svými nůžkami přestřihnu pupeční šňůru. Jakmile je toto prapůvodní pouto přerušeno, zajistím ho provázkem. Potom ponořím ruce do vědra s vodou, umyju si je a palcem přejedu po horní dásni dítěte. Žádný rozštěp patra. Další maličký zázrak, který si v duchu zaznamenávám u každého úspěšného porodu. Z kroutícího se, kluzkého miminka otřu krev a plodový mázek, zatímco stále sleduju Betsy, zda nějak významně nekrvácí. Vše se ale zdá, jak má být.

Ženy odhrnou Betsy vlasy z čela, umyjí jí obličej a podají jí vlažný čaj. Pak jí pomohou se posadit a převlečou ji do čisté košile. Chystají ji na kojení.

„Podívejme se, jak jsi nádherná,“ říkám miminku a poté dodám: „Podívejme se, jak jsi milovaná.“

A modlím se k Bohu, aby to byla pravda.

Charles Clark zoufale touží po synovi – tohle je jejich třetí dítě během čtyř let – a jeho odhodlání by mohlo jeho ženu v důsledku i zabít, pokud si nedá pozor. Co se týká Betsy, tak ta se zase zoufale snaží potěšit svého manžela a nikdy ho neodmítne.

S matkou a dítětem se zdá vše v pořádku, a tak děvčátko zabalím do čistého, měkkého plátna a podám ho Betsy. Ta si přiloží uzlíček k prsům, a když se dítě přisaje k bradavce, sykne. Podbřiškem jí díky tomu proběhne ještě jeden stah, aby se zbavil placenty. I toto je pro mě fascinující, prohlížím si zbytky po porodu kvůli nesrovnalostem, abych se ujistila, že je placenta neporušená, že uvnitř nic nezůstalo. Je však také zcela normální, a tak ji vyhodím do kbelíku u mých nohou.

„Ještě poslední věc,“ upozorním Betsy.

Ta přikývne. Už si tím prošla.

„Měj trochu trpělivosti. Zabere to jen pár vteřin, ale může to bolet.“

„Tak jen do toho.“

Hnětu Betsy podbřišek, vnitřní stranou zápěstí přejíždím sem a tam a pomáhám, aby se děloha začala zatahovat. Děvče vraští obličej, ale nevydá ani hlásku, a pak už jí nezbývá nic jiného než jen kojit vlastní dítě.

„Jak jí budeš říkat?“ zeptám se.

„Mary.“

Jméno, jehož význam je „hořkost“, napadne mě, ale na mladou matku se souhlasně usměju, protože se to očekává.

Ženy se společně pustí do omývání Betsy, aby jí mohly zavinout rozkrok do čistých, suchých plátýnek. Následujících několik dnů jí je budou pečovatelky každou hodinu vyměňovat.

Je půl páté ráno – do úsvitu je ještě daleko – a Betsyiny ženy vyklouznou ven, aby vynesly zbytky nepořádku a ukradly si trochu spánku. Příští týden se budou střídat, aby se o Betsy a její děti postaraly. A to bude jediný odpočinek, kterého se mladé kovářově ženě kdy dostane.

Sundám si potřísněnou zástěru a znovu si umyju ruce. Potom si sčešu prameny vlasů, které se mi uvolnily, zpět do ohonu, usadím se na kraj postele a upíjím čaj – teď už studený –, který mi přinesli, když jsem sem dorazila. Chvíli si matku a dítě prohlížím.

„Mám jít dát vědět Charlesovi, že je vše v pořádku?“ zeptám se.

„Ano,“ odpoví Betsy, „ale neříkej mi, jestli se bude zlobit.“

„Nemá žádné právo se zlobit. Dala jsi mu nádherné dítě.“

„Na tom, jestli má, nebo nemá právo se zlobit, vůbec nezáleží.“

Zhluboka se nadechnu pro uklidnění a pak ji ujistím: „S Charlesem si nedělej starosti. Vyřídím to s ním. Ty si užívej svou dceru.“

Clarkovi bydlí v malém domku přilehlém k jediné kovářské peci ve třech okresech. Je to kousíček, ale přesto si obléknu svůj jezdecký plášť. Mrazivý vzduch mě uhodí, jako bych dostala políček, a po tom téměř dusivém horku v porodním pokoji mě málem zastaví. S každým nádechem štípe v nose. Noc je jasná a břitká, měsíc pyšný a hvězdy září na inkoustově černé obloze.

S klepáním na dveře kovárny se neobtěžuju – Charles by mě přes všechno to bušení stejně neslyšel – a vejdu bez ohlášení. Betsyin manžel přechází sem a tam, mumlá si nějaké kletby a modlitbičky. Je zcela bezmocný a veškerá agonie, kterou jeho žena právě prožila, jde na jeho vrub.

Když se dostanu do jeho zorného pole, zvedne hlavu a udeří křížovým kladivem do tyče doběla rozžhaveného železa s takovou silou, že vibrace tvrdou udusanou hlínou projedou až do mě. Místnost je cítit horkým kovem a pálenou hlínou. Potem a strachem. Charles Clark se narovná, odloží kladivo a odhrne si mokrý chomáč vlasů z čela. Začíná plešatět – vidím zvětšující se kouty nad jeho spánky –, takže vypadá starší než na svých třicet let. Tmavé vlasy. Tmavé oči. Tmavé vousy. Kdyby se Charles nerozhodl pro kovářství, mohl by se určitě velmi dobře věnovat pirátství.

Pokradmu se na mě podívá, ale pak odvrátí zrak. „Žije moje žena?“ zeptá se a odkašle si, aby skryl příval emocí, ať už jakýchkoliv.

„Ano. Samozřejmě. Je v pořádku a zdravá.“

Tohle je nejspíš jediný okamžik, kdy tohoto muže spatřím, jak se téměř roztřese. Úleva se mu rozlévá tělem, kolena se mu podlamují, ale pak se sebere a otočí se ke mně čelem.

„A dítě?“

„Na děvče má silné plíce.“

Jeho výraz se tak úplně nezhroutí, jako spíš rozdrolí. Vidím, jak mu pracuje sval v čelisti, když ho zatne, potom zaskřípe zuby. Nakonec ztěžka polkne a zeptá se: „Dala jí Betsy jméno?“

„Mary.“

„Doufal jsem v syna.“

„Já vím.“

„Kvůli kovárně. Potřebuju pomoc. Já…“ Charles se zarazí, je v rozpacích. „Já… svoje dcery miluju.“

„Nikdy jsem netvrdila opak.“

„Jen potřebuju další pár rukou. Je tu tolik práce. Chtěl jsem ho učit.“

Nenamáhám se Charlesovi říct, že žádného kluka nemá a že děti beztak v kovárně těžko s něčím vypomůžou. Trvalo by nejméně deset let, než by mu syn – kdyby nějakého měl – mohl být v práci nepatrně užitečný.

„Pomáhá ti John Cowan. A třeba mít syna ještě budeš. Betsy je pořád mladá. A ty taky.“

Charles přikývne, jako by se rozhodl o něčem podstatném. „Příště se budeme snažit víc. O to se postarám.“

Bláznivý chlap.

Přistoupím blíž k rozpáleným cihlám a natáhnu ruku, abych ji Charlesovi položila na předloktí. Je svalnaté a zjizvené, teplé od ohně. Všechny chlupy, které na něm kdy rostly, jsou už dávno sežehnuté.

„Ne po několik měsíců,“ řeknu mu. „A to přinejmenším. Jestli chceš syna, musíš dát jejímu tělu čas se zahojit. A i poté je to Bůh, a ne ty, kdo rozhoduje o tom, co se ti narodí. Rozumíš tomu, co ti říkám?“

„Nejsem žádný ukrutník,“ řekne.

Jen náročný a nevděčný. To však nevyslovím nahlas. Charles je typ muže, který si vyslechne pravdu, ale jen pokud mu je sdělena nepřímo.

„Jenže Betsy teď potřebuje víc než to. Potřebuje, abys byl něžný. A trpělivý.“

Nic neřekne, tak mu ještě naposledy sevřu paži a nechám ho jeho práci. John Cowan, který si večer odpracoval svůj díl, si dávno zalezl na půdu na druhé straně kovárny. Je to mohutný mladík, silný jako býk a ne o moc chytřejší. Teď chrápe z hlubokého spánku, naprosto netečný k novému životu, který se právě prodral na svět, i k bušení kladiva jeho mistra. Johnovy dny jsou naplněny boucháním kovu, tak proč by jeho sny měly být jiné?

Vrátím se do domku, najdu si kousek místa vedle krbu a natáhnu se na slamník, který mi tu přichystali. Za dvě hodiny Betsyiny ženy vstanou, aby uvařily jídlo na oslavu toho nového života. Tento rituál se v Hallowellu hodně dodržuje. Dítě se narodí, podává se jídlo. Někdy se jedná o elegantní hostinu předkládanou na plátěném ubrusu a jindy o hubený, studený pokrm nachystaný ve spěchu. Někdy spím v posteli pro hosty a někdy nemám vůbec kde spočinout. Nejednu noc už jsem strávila usazená na židli a budila se s trhnutím pokaždé, když mi hlava padla ke straně. Dnes jde ale o typickou noc pro většinu porodů, k nimž mě volají. Skromný domov, normální průběh porodu, jednoduché lůžko a ráno vydatná snídaně.

Ležím schoulená pod svým jezdeckým pláštěm, zírám na hrubě otesané trámy stropu a naslouchám zvukům okolo sebe. Chrupkání, šustění a šeptání, jak se Betsyiny ženy postupně ukládají ke spánku. Víčka mi už těžknou, když se otevřou vchodové dveře a přes vrzající podlahu k ložnici přejde Charles. Natahuju uši, zda neuslyším hněvivá slova, ale dolehne ke mně jen jemný šepot muže ke své manželce.

*

Připadá mi, jako bych sotva zavřela oči, když mě probudí velká, mozolnatá ruka na mém rameni. Je to Charles, v druhé ruce drží lucernu a hlas má naléhavý.

„Paní Ballardová,“ zašeptá, „musíte vstát.“

Podívám se k ložnici, kde jsem nechala matku s dítětem. Sevře mě hrůza, že se během noci něco stalo.

„Jsou v pořádku.“ Ukáže k hlavním dveřím. „Někdo si ale s vámi přišel promluvit. Tvrdí, že je to důležitý.“

Od chvíle, kdy jsem usnula, uběhla sotva hodina, víc určitě ne. Mám pocit, jako bych měla hlavu plnou pavučin a vatu v očích, ale přitáhnu si jezdecký plášť pevněji okolo ramen a následuju Charlese ven. Příval mrazivého vzduchu je prudký a nemilosrdný, až zalapám po dechu a otřesu se.

Charles pozvedne lucernu, takže poznám muže usazeného na koni. Je ve středním věku, průměrně vysoký a nepříliš hezký, ale já nedokážu pochopit, proč je tady a ne v půli cesty k Long Reach na voru s mým synem.

James Wall vypadá vyčerpaně, jako někdo, kdo strávil celou noc na krutém mrazu. Oči má zarudlé, vlasy rozcuchané a tvář neoholenou. Olízne si rozpraskané rty. „Omlouvám se, Marto, nechtěl jsem rušit,“ promluví. „Ale potřebují tě ve městě. Hned.“

„Myslela jsem si, že jste s Jonathanem odpluli na voru už před několika hodinami.“

„To taky jo,“ přisvědčí, „ale stala se nehoda.“

WATER STREET

„Co se stalo?“ zeptám se Jamese, jakmile opustíme kovárnu.

Zatímco mi sedlal koně, zaběhla jsem ještě rychle zkontrolovat Betsy a vzít si svou lékařskou brašnu. Brutus to však Jamesovi zrovna neusnadnil, a tak si chudák mne pohmožděné rameno, z něhož si chtěl můj kůň kousek uhryznout.

James se roztřeseně nadechne. „Z Dawinova přístaviště jsme vyrazili až pozdě v noci, když už se začal tvořit led. Já, Sam a Jonathan. Uprostřed řeky ještě tekl volný proud, tak padesát stop široký. Mysleli jsme si, že máme dost času dopravit klády do Long Reach, ale asi před hodinou se led kolem nás zavřel. Nic takovýho jsem v životě neviděl, paní Ballardová. Zkrátka to pohltilo celej vor. Jednu chvíli jsme pluli po proudu a v tý druhý jsme stáli jak solný sloupy. Sam Dawin se probořil, když se snažil dostat na břeh.“

„Stáhlo ho to pod led?“

„Skoro. Chytil se kraje, když upadl. Prsty na nohou se akorát dotkl dna. Však víte, jak je vysokej. Dalo nám to zabrat, ale dostali jsme ho ven. Jonathan jel rovnou k vám domů pro pomoc.“

„Tak to abychom si pospíšili,“ řeknu a zabořím paty Brutovi do slabin. Kůň vyrazí a přejde do cvalu. Jamesovi chvíli trvá, než nás dohoní.

„Já se omlouvám, paní Ballardová, ale nejedeme zpátky na pilu. Amos Pollard mě poslal, abych vás přivedl do hostince.“

„Co s tím má společného Amos?“

„Jak se Sam probořil, uviděl tam tělo.“ James si všimne mého údivu a dodá: „Muže. Mrtvýho a zmrzlýho. Vysekali jsme ho ven. Já, Amos a pár dalších. Proto jedeme do hostince. Amos trval na tom, abyste se na to tělo podívala nejdřív vy. Dřív než někdo jinej. Tvrdil, že vás to bude obzvlášť zajímat.“

Viděla jsem během let už víc mrtvol, než by mi bylo milo, avšak nikdy bych nenazvala jejich ohledávání zájmem. Někdy to byla nutnost, to jistě, ale nikdy to nebylo něco, co bych si užívala.

Obloha se proměnila z inkoustově černé do cínové šedi. Nakloním hlavu, abych se zadívala na Jamese z profilu. Stisknutá ústa působí obezřetně. Obočí má stažená k sobě. Rukama pevně svírá otěže.

„Co mi neříkáš? Koho jste to vysekali z řeky?“

Dlouho mlčí, než odpoví: „To jde jen těžko říct.“

„To znamená, že mi to nechceš říct?“

„To znamená, že nemůžu. A nevím, jestli to v týhle chvíli vůbec může někdo povědět.“ Polkne. „Má na sobě docela dost ran… zejména teda v obličeji.“

James Wall je příšerný lhář. Tahle dovednost bude vyžadovat ještě nejméně deset let a o dost víc zkušeností, aby ji získal. Takže teď ji velmi dobře vidím v jeho zaťaté čelisti, když se odvrátil zpět k cestě. Ne lež, to nejspíš ne, ale rozhodně něco obchází.

„Nu dobrá,“ prohlásím mile. „Koho si tedy myslíš, že jste vysekali z ledu?“

Ta otázka ho vyvede z míry, takže mi odpoví dřív, než si stihne promyslet možné důsledky: „Joshuu Burgesse.“

Ach.

Když to jméno uslyším, překvapí mě úleva – ne úleva, radost. Podivný zázrak. Doufala jsem, že Burgess bude viset za to, co provedl, ale mrtvý je mrtvý, a z téhle novinky tedy rozhodně smutná nebudu. Pořád však nechápu, proč pro mě Amos poslal, a tak to Jamesovi taky povím.

„Ono jde o to, že má hodně –“ odmlčí se, jak hledá správné slovo, „je hodně pochroumaný… víc než jen v obličeji, víte. Někdo bude muset říct, co bylo příčinou smrti. Aby to bylo oficiální, kdyby se to třeba nějak vyšetřovalo.“

Zranění. Pochroumaný. Jiná slova, jiné významy.

„A Amos Pollard se domnívá, že doktor Cony se na to nehodí?“

„O doktorovi se ví, že se přátelí s plukovníkem Northem.“

Moje myšlenky rychle pádí a spojují tečky, které měl James sotva čas zakreslit svými pečlivě volenými slovy. „Takže to je Joshua Burgess, koho jste našli? A někdo ho zabil?“

Neodpoví. Místo toho se mu rty zkroutí, jak se snaží nabrat kuráž, aby se mě zeptal na něco, co v sobě už nějakou dobu drží.

„Myslíte si, že Rebeka Fosterová říká pravdu? O plukovníku Northovi a Joshuovi Burgessovi?“ Vlastní odvaha ho uvedla do rozpaků a tváře zrudlé větrem mu ještě víc potemněly. „Myslíte si, že ji znásilnili, jak tvrdí?“

Dokonce i teď po několika měsících mám před očima zcela jasný obrázek Rebeky Fosterové. Našla jsem tu mladou ženu doma, samotnou jen s dětmi, několik dní po tom útoku. Manžel byl pryč, a tak se stala snadnou obětí. Ošetřila jsem jí rozražený ret, monokl kolem oka, modřiny na tváři. Prohlédla jsem si temně fialové podlitiny, kterými měla posetý celý trup, paže i stehna, zápěstí i kotníky. Pátrala jsem po zlomených kostech a řezných ranách, ale nalezla jsem jen málo, co jsem mohla pomoct vyléčit. Poranění, jaké jí způsobili, se nedá uzdravit. A tak jsem jen mladou, krásnou pastorovu ženu vykoupala a pomohla jí do čistého oblečení. Zabalila ji do deky. A potom jsem se posadila a nechala ji, aby se mi vyplakala na hrudi. Hladila jsem ji po vlasech a chlácholivě jí broukala do ucha. Čekala jsem, až Rebeka Fosterová vyčerpá všechny své slzy, a pak jsem vyslechla tu strašlivou, srdcervoucí zpověď, aby to břímě už nemusela dál nést sama.

Naslouchání je dovednost, kterou člověk získá tím, že ji dělá. Během mnoha let strávených vedle postelí a v porodních pokojích, kdy jen čeká, zatímco ženy sdílejí své utajené skutky, které je dovedly až k porodu. Vím, že taková tajemství přicházejí ve vlnách. Nejdřív hrozivé přiznání a pak ty menší, hlubší činy, které mu předcházely. Kradmý pohled. Skrytý, erotický dotek. Chvíle vášně a ztracené kontroly. Ale někdy – v těch nejhorších případech – jsou to příběhy, jako mi předestřela Rebeka v té trhané, nesouvislé zpovědi před čtyřmi měsíci. Někdy je mou prací sedět a poslouchat příběhy brutality a pustošení. Žen, které se vyznávají z hříchů, jež nespáchaly. O nichž ani nevěřily, že by se jim mohly stát. Činy, proti nimž bojovaly. A tak jsem to odpoledne zůstala s Rebekou, tichá a nehybná. Občas jsem ji jen beze slov podpořila pokývnutím hlavy. Ne. Nedokázala jsem mluvit. Tehdy ne. Věděla jsem, že zvuk mého hlasu by tu dívku vystrašil a umlčel. A ať už se poté dělo cokoliv, dvěma věcmi jsem si byla jistá: Rebeka mi potřebovala všechno vypovědět a já jsem potřebovala zjistit, kdo má být potrestán za to, co se jí stalo.

„Ano,“ odpovím Jamesovi, když se mi konečně podaří zbavit se tvrdého uzlu hněvu usazeného v krku. „Rebeka říká pravdu a já věřím každičkému slovu, které tvrdí. Viděla jsem na jejím těle, co jí provedli. Doufala jsem, že za to Joshua bude viset.“

James se na mě podíval s ústy staženými do ponuré čárky. „Nebuďte si tak jistá, že nevisel.“

POLLARDŮV HOSTINEC

Něco hoří. Cítím to už čtvrt míli před městečkem a na okamžik mě sevře strach, že dnes ráno dorazila se smrtí do Hallowellu další spoušť. Když ale dojedeme za zatáčku, uvidím, že to jen hostinec vypouští ze svých dvou kamenných komínů hustý kouř. Mokré dřevo nikdy nehoří dobře, dým se rozprostírá okolo jako mlha a naplňuje vzduch těžkým, štiplavým zápachem, až mě z něj pálí v nose.

Pollardův hostinec je v šeru před úsvitem jen temnou masou. Stojí přímo u křižovatky ulic Water a Winthrop, coby kamenem dohodil od Colemanova obchodu i od řeky Kennebec. Samotná budova, s jedním patrem a obdélníkovým půdorysem, postavená v jednoduchém stylu z mohutných dřevěných trámů, mění svůj účel v závislosti na tom, k čemu ji občané právě využívají: hostinec, soudní síň, ubytovna, jednací místnost – nebo v tomto případě márnice.

V jednotlivých případech lze najít jistou pravidelnost. Minulé září sloužil hostinec jako kasárna pro bostonskou milici, která procházela Hallowellem – Hookem, jak vesnici nazývají místní. Vojáci se tu usadili na čtrnáct dní, pili grog a spali na zemi, dokud se nevydali připojit ke svému pluku v Pittstonu. Hostinec pak ještě několik týdnů páchl hnojem a nemytými chlapy. A přesně po devíti měsících jsem byla u porodu dcery Sarah Whiteové – poměrně nepohodlná, nicméně trvalá připomínka bostonské domobrany. Dívka, která se ještě nevdala, se tak stala oblíbeným tématem klevet místních ženských a bohužel také předmětem zájmu mužů. Sama za sebe to děvče lituju – hezké tvářičky a smůla chodí často pospolu –, ale nemám ji teď ráda o nic méně. Sarah se už spoustu let přátelila s mými dcerami a navíc já ze všech lidí chápu nejvíc to nesčetné množství hanebných způsobů, jak ženy otěhotní.

„Ví o té mrtvole ještě někdo další?“ zeptám se.

„Já o nikom jiným nevím.“

„Kolik mužů bylo potřeba, aby ho vysekali?“

„Sedm. Všechny vybral Amos.“

To je zásah štěstěny, pomyslím si.

Rychlý pohled na obě strany Water Street prozradí, že obyvatelé Hallowellu už jsou rozhodně vzhůru, i když ještě ne na pochůzkách. V domech jsou roztažené závěsy – takže je vidět teplé světlo z petrolejek – a děti pod okapy obtěžkanými sněhem sbírají dřevo. Víc než jedna přičinlivá hospodyňka, ačkoliv ještě potlačuje zívnutí, zametá schody před vchodem. Je jen otázkou času, kdy se novinky o událostech dnešního rána donesou k plukovníku Northovi – z jeho komína o pět domů dál se už kouří – a pak přes řeku do Fort Westernu a k doktorovi Conymu. Budu mít štěstí, jestli se mi podaří prohlédnout tělo dřív, než mě přeruší, nebo si to ode mě dokonce celé převezmou.

James mi pomůže ze sedla, jak jen svede – je nejméně o pět palců menší než já –, a otěže obou koní uváže ke sloupku. Od sedla odepne mou lékařskou brašnu, zatímco si svlékám jezdecký plášť a stahuju rukavice, které mi dal Ephraim k Vánocům. Každou vložím skrz otvory v jezdecké sukni do kapes připevněných pod ní a pak nasadím nacvičený netečný výraz.

James mi podrží dveře a jednou mohutnou rukou mi pokyne dovnitř. „Až po vás.“

Dávám si pozor, abych se nepodívala na nikoho na ulici, a stejně tak se důkladně snažím působit, jako bych přicházela na běžnou, zcela obyčejnou návštěvu pacienta, a přitom stoupám po schodech a nakonec překročím práh hostince. Uvnitř se okamžitě strhne povyk. Muži vyskakují na nohy a křičí. Máchají rukama. Ukazují ke dveřím vzadu. Tři z nich svírají hrnky s horkým ciderem. Nikoho ani nenapadne mě pozdravit. Jeden z nich už je opilý. Chandler Skorec se houpe na židli s přihlouplým výrazem člověka, který se řádně a rychle podíval na dno svého hrnku.

„Ticho,“ utnu je a dám si ruce v bok. Jak je přejíždím pohledem, abych se každému z těch sedmi zadívala do očí, postupně zmlknou. „Vysvětlete mi to, pokud dovolíte.“

Moses Pollard, dvacetiletý mladík, postoupí dopředu a zvedne bradu. Má široká ramena a úzký pas a vypadá jako muž, který s věkem bude dál sílit. Když ale promluví, ozve se jemný, zpěvavý přízvuk jeho skotské matky.

„Děkujeme, že ste přišla, paní Ballardová,“ řekne. „Je tam vzadu. Ten muž teda. Ten, co sme ho vysekali z ledu.“ Moses se na mě usměje maličko křivým úsměvem – který také podědil po své matce –, ale jeho další slova těžknou omluvou: „Nechtěli sme ho dávat tadyhle na ty stoly, víte, dyž z nich budeme za chvíli jíst. Kromě teda čistoty, řikala máma, že by to odstrašilo lidi, co sem choděj na snídani, dyby jim do misky s kaší koukala mrtvola.“

Amos Pollard položí svou těžkou paži kolem synových ramen a odkašle si tak, že nevím, zda to mělo být zabručení, nebo uchechtnutí. Jeho hlas – velmi odlišný od Mosesovy čerstvé, jarem vonící intonace – vládne hrdelním barytonem první generace německých usedlíků. „Moje žena chíkala, že mi zachroutí krkem, jestli je nechám.“

Zmiňovaných stolů je deset a všechny, až na ten, u nějž muži sedí, jsou čistě utřené. Lavice jsou zastrčené a na deskách teple září lucerny. U každého z nich může sedět osm lidí a po desetiletích užívání jsou všemi těmi talíři a lokty ohlazené. Jako většina věcí v Pollardově hostinci, a to včetně majitelů, je místnost hranatá a působí důvěryhodně. Na protějších koncích jsou umístěné otevřené krby, velké tak, že by se v nich dal opékat mladý býček v celku, takže to tu působí jako v nějaké velké síni starobylého anglického sídla. Podlaha z kamenných dlaždic je čistě zametená. Voní po vosku, leštidle na dřevo a jídle z předchozího večera – dušeném mase s bramborami, pokud mohu soudit.

Starší Pollard je mohutný muž s hranatou bradou a obříma rukama. Hostinec řídí, jako by to bylo městečko a on jeho starosta, ale skutečným srdcem podniku je jeho žena Abigail, v Hooku milovaná pro svou velkorysost, smysl pro humor a kuchařské umění. Nepochybně se teď raději drží stranou tohoto ponurého konání. Abigail je žena, která dokáže zabít, oškubat, dočistit a upéct pět hus ještě před obědem, ale z pohledu na lidskou krev se jí zvedá žaludek. V životě jsem se setkala jen s hrstkou takových žen a obecně pro takové citlivky nemám pochopení, ale u Abigail dělám výjimku, protože u ní je to roztomilé.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptá se Moses a ustoupí od otce.

Snaží se dělat dobrý dojem. Všimla jsem si, jak se dívá na mou dceru Hannah, a tak ho podezřívám, že si začíná pohrávat s myšlenkou, že by se jí mohl dvořit.

„Ještě nevím. Nejdřív se na něj musím podívat.“

Amos si na své obrovské levé ruce postupně prokřupe všechny prsty, až sebou při tom strašlivém, praskavém zvuku trhnu. Jako by lámal větve stromů. „Není to pěkný, Marto,“ řekne.

Zadívám se mu zpříma do očí a povím mu: „To většina mé práce.“

Amos mě vede k zadní místnosti, ale když procházím kolem Mosese, potutelně a přívětivě se na něj pousměju. Čím víc toho chlapce poznávám, tím víc se mi líbí. Sice vypadá, jako by otci z oka vypadl, ale má matčino srdce i její přístup k lidem.

V jedné ruce nesu svou brašnu a přes druhou mám přehozený jezdecký plášť. Muži se plouží za mnou, cítí se důležitě, že jsou toho všeho součástí, ale zároveň se drží pohromadě jako smečka. Zatímco se sunou po podlaze, na střídačku plácají hlouposti.

„Vsadil bych se, že je Kennebec zamrzlej až do Bathu, nebo někam poblíž.“

„Jo, určitě se v tom chytilo aspoň další tucet lodí nebo i víc… zůstanou v ledu až do jara.“

„Mý koleno v tom mrazu otéká. Canna mi ho narovnala aspoň tak, abych mohl jezdit na koni.“

„Slyšeli jste, že se ta negerka vrátila do Hooku?“

Ta poslední poznámka mě zaujme, a tak se krátce ohlédnu přes rameno, abych se podívala na Setha Parkera – ráda bych zachytila jeho pohled, abych se zeptala, zda je ta žena v pořádku –, ale on hledí na dveře od skladiště a zjevně si ani neuvědomuje, že promluvil nahlas. Tihle muži se sice nadřeli, aby vytáhli mrtvolu z řeky, ale jejich nervozita přímo praská ve vzduchu, jak se k ní teď znovu blíží. Když se dveře skladiště se strašidelným zaskřípěním otevřou, společně ustoupí o krok zpět.

Panebože! zavrtím hlavou. Muži a smrt: buď pachatelé, nebo zbabělci.

Obdélník světla z hlavní místnosti ozařuje podlahu a spodní polovinu stolu, na němž mrtvý muž leží, ale z jeho těla je vidět jen temná hrouda propletených končetin a pokrouceného, zmrzlého oblečení.

„Svítilnu, prosím,“ požádám a ohlédnu se na Mosese. „Dvě budou ještě lepší.“

Vrátí se za chviličku a v každé ruce nese lucernu. Muži ustoupí stranou, aby mohl projít a položit lampy na protilehlé kraje stolu. Teplé světlo mi poskytne první důkladný pohled na mrtvé tělo.

Dvě věci jsou okamžitě zjevné.

Je to bez jakýchkoliv pochyb Joshua Burgess.

A byl oběšen.

Nejde jen o tělo, které je teď odhaleno, ale stejným dílem i o celý prostor spíže. Potraviny jsou vyskládané u stěn, navršené v rozích a zavěšené na trámech. Z kontrastu mezi šunkovými kýtami kývajícími se pod stropem a tělem položeným na stole mi přejede mráz po zádech. Na jednoho z mužů je to příliš a slyším, jak se mu navaluje.

Když přistoupím blíž ke stolu, nevšímám si odcházejících kroků, rozpačitého šourání ani náhlého ticha. Nevšímám si ničeho, soustředím se na zpomalení vlastního pulzu a zklidnění mysli – naučená forma koncentrace, v níž dokážu vytěsnit veškerý nepokoj, strach i chaos. Dlouze se nadechnu nosem a ucítím pach lampového oleje, cibule a soli – ale žádnou krev, hnilobu ani zvratky. Odložím na podlahu brašnu i jezdecký plášť. Pak si rozepnu knoflíčky na obou zápěstích a vyhrnu si rukávy až po lokty, nejdřív pravý a potom levý. V brašně mám čistou, pevně stočenou plátěnou zástěru. Je flekatá dlouhým používáním a obnošená do tenka. Vytáhnu ji, navleču si ji přes hlavu a zavážu za zády. To všechno dělám, zatímco si zvědavě prohlížím tělo.

„Mosesi?“

Přistoupí ke mně. „Ano?“

„Potřebuju lavor s horkou vodou a čisté utěrky.“

Jednou zmateně mrkne, pak otevře ústa, aby promluvil, ale vidím, jak se svou otázkou bojuje. Nechce se chovat neuctivě, ale ten požadavek se mu zdá zbytečný. Nakonec vyhrkne jediné slovo, než ho zarazím. „Ale –“

„Ano. Já vím, že je mrtvý.“

„Tak proč ho omývat?“

V té jednoduché otázce se skrývá bezohlednost. Ukazuje, komu v tom skandálu, jenž rozerval naši komunitu na dvě poloviny, straní a věří. Proč omývat tělo zločince? Násilníka?

Ode dveří za mými zády se ozve několik souhlasných zamručení a heknutí. Muži vybraní dnes ráno Amosem Pollardem pro tento hrůzný úkol stojí zjevně na straně Rebeky Fosterové.

„Já ho nebudu omývat, ale ohledávat,“ řeknu věcně. „A dělám to proto, že je to moje práce.“

Letmý pohled přes rameno mi potvrdí, že plameny v krbech nabírají na síle, ale i tak bude ještě trvat, než se jejich teplo dostane až sem. Zima se tu zdá vlhká a zlovolná, jako by dokázala proniknout přes moje oblečení. Až do morku mých kostí. Protřu si tedy ruce o zástěru, abych tím dotekem kůže o látku získala alespoň maličko tepla.

Rozhodnu se, že si Mosese, který se vrátil s malým lavorem a štosem čistých utěrek, trochu prověřím. Je to moje právo coby matky, a jestli má v úmyslu si vzít moji dceru za ženu, nemůže v situacích jako tahle prokazovat menší odhodlání než Hannah. Potřebuju, aby byl zčásti houževnatý jako kůže a nebojácný jako jeho otec. Mít slabý žaludek jako jeho matka by mu nijak neposloužilo.

„Pořád mi chceš pomoct?“ zeptám se, skloním bradu ke straně a vyzývavě se na Mosese zadívám.

Jediným znamením nejistoty je pouhé, těžké polknutí. „Ano.“

„Tak mi můžeš asistovat.“

Tváří se ostražitě, ale přikývne. Mně to ale stačí ke spokojenosti a odměním ho upřímným, širokým úsměvem. Pohled na něj Mosese zjevně posílí, protože se trochu narovná. Můj manžel rád tvrdí, že svými úsměvy dost šetřím a že si je člověk musí zasloužit, ale myslím, že to není úplně spravedlivé. Zkrátka toho obvykle moc není, nad čím by se člověk usmíval.

„Co mám dělat?“ chce vědět.

„V brašně mám nůžky. Najdi je, prosím.“

Snadno je objeví a pak se postaví stranou kousek za mě a čeká na další pokyny.

Joshua Burgess má stále kusy ledu ve vlasech i na těle, ale led už začíná tát a voda odkapává na kamennou podlahu u mých nohou. Odhrnu mu pramen vlasů z úst a odhalím tak podlouhlé narůžovělé mateřské znaménko na spánku. Teď už nikdo o totožnosti těla nemůže pochybovat. Burgess je jediným mužem v Hooku s takovým znaménkem.

Části jeho košile a nohavic jsou odsekané, jak ho hallowellští muži dostávali z ledu. Ale mou pozornost upoutá jeho krk, zlomený a nakloněný v nepřirozeném úhlu. Pod čelistí má popáleniny od provazu a ze svislé rány na krku mu trčí příšerně bílý výčnělek – nejspíš průdušnice.

Ale kde je provaz?

„Mosesi?“ promluvím.

„Ano?“

„Tys tam byl ráno s ostatními?“

„Ano.“

„Měl kolem krku provaz, když jste ho vytáhli z ledu?“

„Ne, na nic takovýho si nepamatuju.“

„Zeptej se i ostatních, prosím.“

Otočí se na patě a tiše jako kočka odejde z místnosti.

Ve svém prozatím pět a půl dekády dlouhém životě jsem viděla jen jednoho dalšího oběšence a ten vypadal velmi odlišně – jenže tehdy v tom případě neudělalo zhoupnutí to, co mělo. Když je oběšení vykonáno řádně, zlomí se při tom krk a odsouzenci tak poskytne rychlou – přestože hroznou – smrt. Když se ale řádně neprovede, přichází zdlouhavé dušení, při kterém zfialoví obličej a oči a jazyk vyhřeznou. Oči Joshuy Burgesse nejsou vytřeštěné, jeho výraz vypadá spíš překvapeně. Avšak má rozseknutý ret a několik vyražených zubů.

Jenže i tak by tu měl být ten provaz. Ať už visí z šibenice, stromu, nebo mostu, musí se oběšenec odříznout. Když přejedu palcem po odřené kůži jeho hrdla, vytane mi na mysli spojení mrtvá váha.

„Nikdo žádný provaz neviděl,“ oznámí mi Moses, když se vrátí.

Takže si ho vrah vzal s sebou.

To mě znepokojuje, ale teď se tím dál nezabývám.

Burgess není ženatý. Žije – ne, žil! – v malé usedlosti na druhořadém pozemku asi tři míle dál na Winthrop Street. Tyto pozemky – ty nejmenší, nejméně žádané a nejdál od řeky – se většinou přidělují svobodným mužům nebo dřívějším domobrancům, kteří nemají mnoho prostředků ani známých. Burgess se od příchodu do Hallowellu nijak netajil tím, že chce pozemek s přístupem k řece, aby si mohl zařídit pilu. Jenže takové pozemky se získávají jen těžko a podle Ephraima už byly všechny pronajaté.

Nicméně faktem zůstává, že Burgess měl svůj dům a u něj jistě nějaká zvířata, o která bude potřeba se postarat, když je teď mrtvý. Zatímco projíždím prsty po Burgessově lebce, zda nemá nějaká skrytá zranění pod dlouhými, špinavými vlasy, zmíním se o tom Mosesovi.

„Zajdu se zeptat táty,“ řekne, „estli by pro někoho nemohl poslat.“

Vrátí se ve chvíli, kdy usoudím, že na Burgessově lebce žádná tržná zranění nejsou.

„Poslal tři chlapy, aby přesunuli zvířata k sousedům. Taky posbíraj všechno hodnotný, co v domě najdou, a donesou to sem, aby se to pohlídalo, než se najde jeho rodina.“

Poděkuju mu a pak se duševně připravím na další část ohledávání. „Nůžky,“ řeknu a natáhnu ruku k Mosesovi.

Položí mi je do dlaně a přisune se blíž. Kov je chladnější než vzduch, ale jeho váha mě ukotví a připraví na nadcházející úkol. Odstřihnu vše, co zbývá z Burgessovy košile, a o půl kroku odstoupím, abych si v hlavě urovnala, co to vlastně vidím. Jako studentku lidské anatomie mě vždy udiví, jak různorodé podoby na sebe může vzít. Lidé vysocí. Malí. Kulatí. Rovní. Tlustí. Hubení. Burgess není žádný obr. Je průměrně velký, možná i menší, a je takový ten typ šlachovitého člověka, který je přes zimu spíš vyzáblý. Ovšem je to nejspíš ten nejchlupatější muž, jakého jsem kdy spatřila. V tuto roční dobu si typicky nechal narůst plnovous, ale i jeho hrudník, paže a záda jsou pokryté hustým kobercem tmavých, tuhých chlupů. Ani to však nedokáže zakrýt nespočet hrozivých podlitin ani zjevně zlomená žebra, paži a prsty. Na první pohled to vypadá, jako by někdo šlápl Burgessovi těžkou botou do obličeje a pak mu podupal celý trup. Když mu odstřihnu kalhoty, vidím, že stejná poranění má i v rozkroku.

V ten okamžik se zbývající okounějící ve dveřích hromadně odporoučejí, dáví, klejí a na čelech jim vyvstává pot. Zdá se, že – obvinění ze znásilnění stranou – jen málokterý muž snese pohled na rozdrcené pánské genitálie.

Ohlédnu se na Mosese, zda při tom pohledu neprojevuje nějaké známky toho, že trpí, ale stojí tiše, jen v zaťaté čelisti mu pulzuje sval. Dýchá nosem a hledí do prázdna. Alespoň ale neutekl. Ani se nepozvracel.

„Zasloužil si to, to jo,“ nakonec zašeptá. „Dyby ublížil mojí sestře, tak bych ho taky zabil. A necejtil bych se vůbec provinile.“

Umyju krev a špínu z odhaleného, zmrzlého a pokrouceného těla. Výkřiky a útržky hovoru z krčmy nechám utichnout. Nevšímám si, když muži volají své pozdravy na rozloučenou. Neleknu se, když bouchnou dveře, zaštěká pes nebo někdo náhle zakleje. A dál pokračuju v pečlivé prohlídce každičké modřiny, šrámu či poranění, zatímco se za mnou na kamenných dlaždicích ozvou pádné kroky. Zcela a úplně se soustředím na tělo před sebou, na práci a důkladné ohledání všech ran.

Po několika vteřinách ucítím, jak Moses vedle mě neklidně přešlápl. „Paní Ballardová…“ promluví a hlas se mu u poslední slabiky zvedne.

„Joshua Burgess byl zbit, pověšen a hozen do řeky.“ Přikývnu, otřu si ruce do zástěry a ustoupím od stolu, spokojená se svým závěrem. Když se ale na Mosese otočím, zjistím, že se dívá na dveře do skladiště. Předtím mě oslovil, aby mě varoval, ne aby se na něco zeptal.

„Myslím, že to určím spíše já.“

Ve dveřích stojí mladý muž v pěkném kabátě a se samolibým úšklebkem. V jedné ruce drží kožený vak a v druhé nový plstěný klobouk. Je čerstvě oholený a pohledný v takovém tom přepečlivě upraveném stylu, který mě vždycky iritoval.

„Kdo jste?“ dožaduju se.

„Doktor Benjamin Page.“

„Kde je doktor Cony?“

„Odjel. Do Bostonu. Jsem jeho zástupce.“

„Nemyslím –“

„Ujišťuji vás, paní…?“

„Ballardová.“

„Rád vás poznávám, paní Ballardová.“ Skloní hlavu, ale v hlase mu zní pohrdání. „Ujišťuji vás, že jako koncesovaný lékař a čerstvý absolvent Harvardovy lékařské fakulty jsem více než schopen provést toto ohledání.“

Sevřu ruce, ale přinutím se uvolnit prsty a spustím paže podél těla. „Není třeba, doktore Pagi. Už jsem ohledání dokončila a učinila závěr.“

S falešným úsměvem přistoupí ke mně. „Ač mohou být vaše amatérská zjištění nepochybně zajímavá, jistě vám nebude vadit, když si to od vás převezmu.“

COLEMANŮV OBCHOD

„Musím si něco vyřídit,“ řeknu Jamesi Wallovi, když se spolu ocitneme před hostincem. „Mohl bys ale pro mě mezitím něco udělat?“

„O co jde?“

„Pohlídat doktora Page. Nevěřím mu.“

„Jo, paní Ballardová. Zůstanu tu, než odejde,“ přikývne James.

Ten nový mladý doktor musí jen potvrdit moje nálezy a pak už můžou chlapi z Hallowellu uložit Joshuu Burgesse do země, aby tam shnil. Jenže půda je zmrzlá a v téhle zimě by se do ní dostali jedině sekerou. Stejně tu ale nejspíš v žádném ze zdejších tří okresů není ani jediný muž, který by se do takové práce pustil dobrovolně. Takže se dostávají před jisté dilema: co udělat se znetvořeným tělem? Nyní ho budou muset zabalit do plátna, pak do látky napuštěné olejem a nakonec ho uložit do boudy za hostincem, dokud se nenaskytne něco vhodnějšího.

Mé pozornosti neušlo, že Chandler Skorec – ve své opilecké otupělosti – navrhoval hodit Burgesse zpátky do řeky. Vždyť díru už tam přece vysekali, říkal. Nikdo však Chandlera moc neposlouchal a pak se všichni rozprchli, aby vyrazili každý za svým.

Zanechávám na místě Jamese, který vypadá unavenější než kdy dřív, a vydávám se pro něco, co mi může poskytnout jedině Samuel Coleman.

Naštěstí mi stačí jen přejít ulici a zahnout doleva.

Cedule nade dveřmi hlásá COLEMANOVO SMÍŠENÉ ZBOŽÍ a ve větru skřípe na zrezivělých pantech jako stará vrata. Na okamžik se zaleknu, že obchod ještě neotevřel, ale jakmile položím ruku na kliku, musím uskočit zpět, protože ven se hrnou dva vousatí a páchnoucí trapeři.

„Moc nám za ty kožešiny nedal, co?“ bručí jeden.

Když procházejí kolem mě, zadržím dech. Pochybuju, že se některý z nich myl dřív než před měsícem.

„Až dostanem tu stříbrnou lišku, tak nám dá víc. Ceněj si jich určitě tak na dvacet babek. Ještě víc, když se ti při stahování podaří neuříznout hlavu.“

„V těchhle lesích žádný stříbrný lišky nejsou,“ opáčí druhý muž. Sejde z dřevěného chodníčku, otočí se doleva a zamíří k Pollardovu hostinci. „Jsou stejně vzácný jako panny v bordelu.“

„A stejně tak drahý. Ale jednu jsem zahlíd. Takovou malou pěknou potvůrku. Tady kus proti proudu. Včera. Kousek od pily, co provozuje ten Velšan.“

Dívám se za nimi, jak se šourají přes ulici a odpadávají z nich kusy bláta a špíny. Zanedlouho se jejich hlasy promění jen v drsné bručení a pak už jsou na druhé straně. Bez pochyb jdou utratit všechno, co právě vydělali, do krčmy.

Velšan, o němž se zmínili, je můj manžel a ta pila patří naší rodině. Ale za těch jedenáct let, co tady žijeme, jsem stříbrnou lišku nikdy neviděla. Vadí mi, že si tihle muži myslí, že můžou na našem pozemku něco zabít a vzít si to jen proto, že chtějí.

Otevřu dveře a vkročím do obchodu. Nad hlavou se mi rozezní zvonek a můj pohled zabloudí k hromádce nových kožešin vyskládaných vedle pultu. Celkem jich je sedm, většinou z bobra, ale zhruba uprostřed vidím hranostaje a nahoře září jediná oranžová liška. Náhle mě zasáhne podivná starost o její stříbrnou družku.

Colemanův obchod se smíšeným zbožím byl postaven ještě dřív, než jsme se do Hallowellu nastěhovali, a Ephraim do něj nedokáže vkročit, aniž by si zamumlal něco o tom, že to není pořádně postavený dům. Ale minulý rok se opravila zatékající střecha, a tak už se lidi z městečka nemusí bát louží v uličce se suchým zbožím. Já sama považuju obchod za takové radostné místo. Je tu spousta oken, podlaha vrže a voní to tu lampovým olejem a sušenými jablky. Jen Coleman stárne a obchod začíná vykazovat známky jisté zanedbanosti. V rozích jsou pavučiny. Na parapetech se vrší prach. Na jednoho muže je toho zkrátka hodně.

„Dobré ráno, paní Ballardová,“ zavolá na mě ze svého místečka u pokladny.

„Vám také,“ odpovím a pak přistoupím k pultu.

Kromě nás dvou je obchod prázdný. Coleman sedí na dřevěné stoličce a hraje sám se sebou šachy. Po každém tahu otočí šachovnici, aby mohl hrát jak za bílé, tak i za černé. Vždycky jsem si myslela, že pokud chce někdo vyhrát sám nad sebou, tak je na to vhodnější dáma, ale on trvá na své královské hře.

Jakmile vezme černým střelcem bílou věž, vzhlédne ke mně. Duhovka jeho dobrého oka během let zbělela a z kdysi bledě modré se stala šedivě mléčná. Je to ale méně znepokojivé než prázdná prohlubeň v místě, kde kdysi bývalo jeho druhé oko. On však zkrátka odmítá nosit klapku.

„Ještě je brzy. Co vás přivádí do Hooku?“ zeptá se.

„Narození i smrt, mezi jinými.“

Usměje se. Se všemi jeho různorodými znetvořeními by to mělo působit groteskně, ale místo toho to vypadá laskavě. „Duše odcházejí v noci, však? Kdo přišel a kdo odešel?“

„Charles a Betsy Clarkovi mají další dceru,“ povím mu, a když nadzvedne obočí, usměju se. Pak dodám: „A někdo zabil Joshuu Burgesse.“

„Ach. Takže to jeho našli v řece.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Teď už o tom mluví půlka města.“

„Jen půlka?“

„Zbytek ještě vyspává.“

Proto jsem si před cestou domů zašla k Samuelu Colemanovi. V Hooku se nestane nic, o čem by nevěděl. V městečku je znám jako doktor Coleman, přestože ho nikdy nikdo neviděl, že by někoho léčil. A nikdo by se mu ani do rukou nesvěřil vzhledem k tomu, že má jedno oko a dohromady jen šest prstů: dva na levé a čtyři na pravé ruce. Koluje tu spousta teorií o tom, jak o ně přišel, od těch rozumných (válečné zranění) až po bláznivé (mučení piráty). Sám Coleman nechává každého v Hooku si myslet, co jen chce, aniž by se namáhal jakékoliv spekulace potvrzovat či popírat. Nutno podotknout, že když už se vůbec rozhodne promluvit, jde většinou o neustálé reptání na francouzské tvrzení, že je jejich literatura hodnotnější než ta anglická. Ať už má proti Francouzům cokoliv, nechává si důvody své averze pro sebe. Ovšem je to jeho schopnost naslouchat, čeho si u něj cením.

„Říkají také něco o tom, kdo to mohl udělat?“

„Dokážu si představit několik mužů, kteří by k tomu měli důvod. Na mysl člověku vytane okamžitě Isaac Foster. A to nemluvím o Josephu Northovi. A pak je tu nejmíň tucet dalších, o nichž se ví, že ho moc nemuseli. Žádné konkrétní jméno jsem ale neslyšel, jestli to je to, nač se ptáte.“ Zamrká na mě. „Obchod ale není otevřený ještě ani hodinu, tak mi dejte trochu víc času.“

„Ale povíte mi to?“

Přikývne.

Před několika lety jsme s Colemanem uzavřeli jakousi obchodní dohodu. Většinou si vyměňujeme knihy a informace, ale občas také nějaké domácí potřeby. On pro mě drží všechny materiály ke čtení, které se k němu dostanou, a já ho zásobuju svíčkami. Klevetění je zdarma.

„Zajdu za pár dní,“ povím mu.

„A nepotřebujete ještě něco, když jste tady?“

„Jen jedno.“

„A co by to mělo být?“

„Co víte o tom novém doktorovi, co nám přibyl do města?“

BALLARDOVA PILA

Domů se vracím až během dopoledne. Zimní slunce se schovává za opar našedlých mraků, světlo působí mdle a neduživě, jako by ho někdo cedil přes použité plátýnko. Jedu na Brutovi lesem a na mýtině u křižovatky se zastavím. Doprava by mě cesta dovedla dolů k vodní pile, odkud slyším těžké buch buch sekery. Ale levou odbočkou bych se dostala na stráň k domu, kde se moje děvčata starají o Sama Dawina.

Zvažuju, kterou cestou se vydat, když spatřím stříbrnou lišku.

Na svahu, který se sklání k jižní pastvině, se na sněhu jasně vyjímá mrštné zvíře, skoro celé černé, s pronikavýma, jantarovýma očima. Je úchvatné. Divoké a hrdé. A spíš zastřelím jednoho z těch traperů, než abych jim dovolila z téhle lišky stáhnout kůži. Brutus pode mnou sebou škube, je neklidný a nepokojný. Zuby a drápy mu moc nevoní. Drobná liška se ale ani nehne, ani nevydá žádný zvuk.

Po dlouhém, líném zívnutí, při němž se jí růžový jazýček zkroutí do písmene S, otočí zašpičatělou hlavu směrem ke kopci, kde stojí můj dům. Pak se zadívá zpátky na mě. A zase na cestu k domu. Zopakuje to třikrát, pomalu a jistě. Tam a zpět. A potom – zničehonic – ňafne, takže sebou Brutus prudce trhne. Zvuk, který vydala, je něco mezi zavytím a štěknutím. Ne jako pes. Ne jako vlk. Ani to není zlověstné kňučení či vrčení kojota. Je to hlas svobodného zvířete z divočiny s ostrými zuby. Kočičí vřeštění, řekl by můj muž.

Nakonec liška zavětří, posadí se na zadní a olízne si jednu osrstěnou tlapku, jako by už byla se vším spokojená.

Chce, abych jela domů, napadne mě a ta myšlenka mě tak udiví, až překvapeně heknu. Liška při tom zvuku zvedne hlavu, znovu se mi zadívá do očí a pak vyskočí na nohy a odhopká do lesa.

„Dávej na sebe pozor, maličká,“ řeknu jí a pobídnu Bruta do kopce.

Náš nejmladší syn Ephraim – čerstvě jedenáctiletý chlapec pojmenovaný po svém otci – na mě čeká u zahradní branky. Zatímco sesedám, vezme do ruky otěže.

„Buď opatrný,“ nabádám ho, když od sedla odepínám lékařskou brašnu, „má dneska vskutku mizernou náladu.“

„To je jedno. Mě má rád.“ Pokrčí rameny s jistotou, že se mu nemůže nic stát, a pak se na mě usměje. Všimnu si, že už přišel o svůj poslední mléčný zub.

„I tak,“ skloním se, abych ho mohla políbit do vlasů, a potom ho zlehka ždíbnu do ucha, „Brutus kouše.“

Ephraim se zachichotá, a když se otočí ke stájím, aby se mi postaral o koně, pocuchám ho ve vlasech.

Je těžké mít nejstarší dítě, ale ještě těžší je mít nejmladší. Zanedlouho bude mít vousy jako Cyrus a ohryzek jako Jonathan, bude polovinu nocí trávit jinde, a tím dětství v našem domově skončí. Je mi padesát čtyři let a tenhle chlapec je můj poslední. To vědomí má v sobě zároveň úlevu i smutek – přece jen jsem přivedla na svět devět dětí a jen šest jich stále žije. A jako všechny matky jsem už dávno ovládla umění kojit jedním prsem radost a druhým žal.

Stojím ve dveřích a ještě okamžik se dívám na jeho dětské poskakování, než vejdu do domu, abych prohlédla Sama Dawina.

„Jak je našemu pacientovi?“ zeptám se svých dcer, jakmile překročím práh. Ihned mě ovane teplý vzduch a vůně čerstvě pečeného chleba, které konečně přemůžou chlad, co jsem pociťovala od chvíle, kdy jsem uprostřed noci musela z domu odjet.

„Jak to, že o něm víš?“ Dolly vzhlédne a v očích jí vidím planout zvědavost. Má je stejně jasně modré jako její otec.

„Novinky se rychle roznesou.“

Hannah a Dolly jsou ve svých dvaceti a sedmnácti letech ženami, ne dívkami – mají boky a všechny křivky –, a míří za svými vlastními životy mimo domov. Nebude trvat dlouho a přerostou mě, vyrostou z ochoty být pouze dcerami a sestrami. Brzy přijde nevyhnutelné: budou se chtít stát něčí ženou. Něčí matkou.

„No?“ optám se. „Jak mu je?“

„Je vzhůru –“ odpoví Dolly.

„A hladový,“ dodá Hannah.

„Rád by už šel domů. Přinutily jsme ho ale zůstat.“

Sam Dawin není zrovna drobek a není ani typ muže, který by si nechával od kohokoliv cokoliv nakazovat, a to zejména ne od mladých žen, co jsou proti němu jako tintítka. Zvědavě tedy nadzvednu obočí.

Hannah se postaví k ohni a mezi palcem a ukazovákem protáhne lněné vlákno na vřetánko, které se jí jemně houpe u nohou. Těžké vřeteno stáčí vlákna do nově tvořené lněné nitě, kterou – když už je dostatečně dlouhá – Hannah ovine kolem cívky u paty kolovrátku. Vzhledem k osmi plným špulkám, které leží úhledně vedle sebe na krbu, se předení zjevně věnuje celé dopoledne. Na rtech jí pohrává úsměv. Na rozdíl od své sestry má Hannah moje oči – divoké a hnědé jako písečná bouře. Není divu, že se jima Moses Pollard nechal očarovat.

„Schovala jsem mu kaťata,“ vysvětlí.

Kromě toho, že si obě děvčata osvojila přesný tón i barvu mého hlasu, naučila se také hovořit tak, že si vzájemně dokončují nejen načaté věty, ale zřejmě i myšlenky. Začnou chrlit informace jedna přes druhou a já mezi nimi přeskakuju pohledem, abych udržela krok.

Dolly stojí u kuchyňského stolu a chystá pečeni k večeři. Tmavé, kudrnaté vlasy má svázané dozadu a ruce se jí jen míhají. „Úplně zuřil.“

„Nechtěl nás pustit do pokoje.“

„Ale pak usnul.“

Hannah také podědila mé kudrny, ale její jsou plavé a teď je má spletené do copu, který jí visí přes rameno. „Spí už dvě hodiny.“

„Vyčerpaný až do morku kostí.“ Dolly sváže kus hovězího provázkem.

„Až moc vzrušení.“

Se smíchem vyklouznu z pláště, stáhnu si rukavice a pak ztiším hlas. „Kam jste mu dali to oblečení?“

Hannah pokývne k mé pracovně a ústy naznačí „cedrová truhla“.

Od narození byly moje dcery obklopeny muži. Otcem. Bratry. Nespočtem pacientů. A přestože jsem je nikdy vyloženě neučila, jak zacházet s tím zatvrzelejším pohlavím – tak jako jsem je učila zašívat rány, upříst len a vařit pro malou armádu –, s povděkem sleduju, že už se staly velmi zručnými v umění, jak si poradit se vzdorovitým pacientem.

„Kdy ho Jonathan přivezl?“

Dívky se na sebe podívají a v duchu počítají.

„Někdy kolem třetí –“ řekne Hannah.

„Tak hodinu poté, cos odešla za Betsy Clarkovou,“ přeruší ji Dolly.

„Ještě jsme spaly.“

Jako porodní bába a léčitelka pro mě není žádné překvapení slyšet uprostřed noci bušení na dveře doprovázené zoufalým voláním. Žádostí a prosbou. I ze spaní slyším upadnout špendlík na podlahu a probudí mě to. A moje rodina si už dávno přivykla, že je často vytržena ze spánku, aby se postarala o někoho z našich sousedů. Dneska ráno to však muselo být hodně kruté probuzení, protože děvčata byla se svými staršími bratry na podzimní zábavě. Tahle taneční zábava se u nás dělá každoročně. Patří zejména mladým a je to hlavní událost společenského života naší komunity. Dívky sotva dorazily domů, než pro mě přijel John Cowan. Nicméně to zjevně zvládají s nadhledem. Moje dcery jsou uvyklé na krev, poranění i úrazy víc než mnozí doktoři dvakrát starší než ony.

„Byl na tom Sam hodně zle?“ zeptám se.

Dolly si otře ruce o zástěru. „Tak, že ani nemohl chodit. Jonathan ho musel dovnitř dovléct.“

„Je zázrak, že nezemřel,“ podotknu.

„Nejspíš by taky umřel, ale Jonathan ho zabalil do dek, jakmile ho vytáhl z vody.“

„Svlékly jsme ho a uložily do postele.“ Hannah se začervená a pak pokrčí rameny. „Ještě byla teplá.“

„Táta vytáhl kameny z krbu a zabalil je do dek.“

„My jsme mu je pak daly kolem hlavy, krku a chodidel.“

Hannah se střídá s Dolly ve vyprávění, jako by si mezi sebou přehazovaly horký brambor. Každá ho podrží jen tak dlouho, aby zmínila další drobnost nebo dvě.

„Trvalo dlouho, než se přestal třást.“ Hannah se zadívá na sestru s pozdviženým obočím.

„Skoro až do úsvitu,“ dodá Dolly. „Jakmile to ustalo, daly jsme mu po lžičkách trochu čaje.“

„A když to v sobě udržel, nakrmily jsme ho vývarem.“

„Skoro hned potom usnul.“

Podívají se na sebe a vyprsknou smíchy. Hannah si chvíli kouše spodní ret a pak se rozesměje ještě hlasitěji. „Vzbudil se teprve před chvílí a zjistil, že je nahý jako novorozeně. A teď bublá jak čajová konvice.“

Obě viděly nahé muže už mnohokrát. Většinou moje pacienty, ale občas také svoje bratry, jak se beze studu ráchají v řece. A to nemluvím o malém Ephraimovi, kterého je nutné nahánět a nutit do koupele – což teda nedělají moc rády. Co se týká nahého lidského těla, ani jedna z mých dcer není nijak prudérní a jen zřídka jsem je viděla na něco zírat nebo se červenat. Ale umím si představit, že Sam Dawin je o dost působivější exemplář, než na jaké jsou zvyklé.

„Dobře jste to udělaly, holky,“ řeknu a pak mi něco dojde. „Kde je Jonathan?“

„Za chvíli by měl být zpátky. Táta ho poslal za May Kimbleovou, aby jí řekl, co se stalo – když jsou se Samem zasnoubení.“

„A co Cyrus?“

Dcery si vymění nenápadný, rychlý pohled. „Vstal krátce potom, co jsme dostali Sama do postele. Odešel s tím, že má nějakou práci.“

Na pile je vždycky co na práci, ale ještě nikdy jsem neviděla své syny, že by se do ní dobrovolně hrnuli sotva po dvou hodinách spánku. Hannah se otočí zpátky ke svému vřetenu a Dolly otírá desku stolu. Obě jsou podivuhodně ztichlé.

„A co je ta věc, kterou bych měla vědět, ale obě o ní mlčíte?“

Znovu si vymění ten pohled. A Hannah tentokrát zavrtí hlavou. Neříkej to, nařídí tak mlčky.

Ale Dolly byla vždycky o chlup kurážnější než její starší sestra a ještě se nenaučila mít přede mnou tajemství. „Včera večer se tam strhla rvačka. Na té zábavě.“

„A kdo se pral?“

„Cyrus a Joshua Burgess.“

Při těch slovech prudce zvednu hlavu. Přimhouřím oči. „Kvůli čemu?“

„Je to moje vina,“ ozve se Hannah a v jejích bouřkových očích blýskne. Ne strachem, ale hněvem. „Burgess mě požádal o tanec a já ho odmítla.“

„Otravoval ji celý večer, mami,“ přidá Dolly. „Ale teprve když ji popadl za ruku a škubnul s ní na parket, tak se na něj Cyrus vrhnul. Neprali se moc dlouho, ale Burgessovi se podařilo Cyruse párkrát dobře trefit, a tak má monokl a rozražený ret. Ale bude v pořádku. To Burgess bude nejspíš ještě tak měsíc kulhat.“

Chystám se odpovědět, že Burgess už nikam chodit nebude, ale pak ústa zase zavřu. Holky ještě nevědí, že je mrtvý, a já jim to nemůžu říct, dokud si nepromluvím s Ephraimem.

Vztáhnu paži ke starší dceři. „Ukaž mi tu ruku.“

„Nic to není,“ řekne a otočí se zpět k práci.

„Hannah.“ Jediné slovo, rozhodný příkaz.

Odhodí vřeteno do košíku a rozepne si knoflíčky na blůze, aby mi mohla ukázat levou paži. Na její hladké, mléčné kůži se červená a modrá strašlivá podlitina, na které rozeznám pět ošklivých obtisků od prstů. Burgess ji jen nepopadl. Držel ji jako ve svěráku. Zaryl do ní svoje nehty. Škubal s ní. Tohle je opravdu šeredná modřina a při tom pohledu se mi žaludek obrací naruby.

Dlaní přejedu po napuchlé kůži, bublá ve mně vztek nad tím, co jí Burgess udělal, ale zároveň jsem vděčná tomu, kdo mu zlámal prsty.

„Co se stalo po té rvačce?“ zeptám se.

„Vyhodili ho,“ odpoví Dolly. „Cyrus, Jonathan a Sam. A ještě pár dalších. Popadli ho za ruce a nohy a vynesli ho ven na sníh. Už se nevrátil.“

Odkašlu si, aby v mém hlase nerozeznaly rozbouřené emoce. „Nebyla to tvoje vina, Hannah. Nikomu žádný tanec nedlužíš. Ani cokoliv jiného. Měla jsi právo Burgesse odmítnout. A Cyrus měl právo se do něj pustit za to, že se tě dotkl.“

Ach Bože, ach Bože. Když vkročím do své pracovny, abych si uklidila věci, myšlenky mi víří hlavou. Co ještě provedl Cyrus Burgessovi uplynulou noc?

Jakmile vše uložím, vrátím se k hlavnímu krbu, kde nad ohněm visí velký litinový kotlík. Do misky naliju vývar pro Sama Dawina.

„Chleba už je taky hotový,“ ukáže Dolly na několik podlouhlých bochníků na kuchyňské desce přikrytých lněnými utěrkami.

Přidám tedy na tác krajíc teplého chleba, namazaného třemi hrudkami másla, a vydám se promluvit si s pacientem. Neklepu ani nijak neohlašuju svůj příchod. Když otevřu, dveře jemně zaskřípou. Sam se s úlekem posadí, překvapením otevře ústa, vlasy má rozcuchané a podobá se spíš utonulému. Sevře povlak peřiny tak pevně, až mu zbělají klouby. Po pádu do řeky nevypadá nejlíp. Obličej i ruce má podrápané a pravé rameno samou podlitinu.

„Paní Ballardová,“ zdvořile mi pokývne na pozdrav.

„Ráda vidím, že jsi naživu,“ řeknu vesele.

Sam se opře o pelest a přitáhne si peřinu okolo holého hrudníku, jako by se styděl, ačkoliv už ho polovina lidí v tomhle domě viděla tak, jak ho Pánbůh stvořil. Určitě by zasloužil oholit, ostříhat a taky si řádně odpočinout, ale kromě toho je Sam v dobrém stavu. Je celkem vysoký, má silná záda, a přestože by kaštanově hnědé vlasy slušely více ženě, většinou se mu daří vypadat spíš zdravě zčervenalý, a ne spálený od slunce.

„Na chvíli jsem dostal strach, že je po mně,“ hlesne.

„Neměl jsi k tomu daleko. Nebo tak jsem to alespoň slyšela.“ Položím tác do nohou postele a ustoupím. „Máš hlad?“

„Jako vlk. Děkuju.“ Sam se předkloní, aby si tác přisunul, a umístí si ho do klína. Otevřenými dveřmi zřejmě zahlédl jednu z mých dcer, protože mi přes rameno pošle zamračený pohled. „Můžu dostat zpátky svoje oblečení? Rád bych šel domů.“

Ještě jsem nepotkala dospělého muže, který – když je s ním nakládáno jako s dítětem –, by se nezačal jako malý kluk taky chovat. Sam vraští obočí, takže vypadá jako mrzuté batole, až musím potlačovat smích.

„Jistě. Teď už bude určitě suché,“ povím mu. Sam zanoří lžíci do polévky, ale v polovině cesty k ústům se zarazí, když dodám: „Ale je tu jedna věc, se kterou bys mi mohl pomoct. Než odejdeš. Kdyby ti to nevadilo.“

„A o co jde?“

Zavřu dveře, pak přejdu pokoj a usednu na dřevěnou truhlu, která stojí hned pod oknem. Složím si ruce do klína a povzbudivě se na něj usměju. „Ráda bych věděla, co přesně jsi dnes ráno viděl pod ledem.“

Sam se s trhnutím odtáhne, až mu vývar s tichým žbluňknutím vyšplouchne ze lžíce zpátky do misky. V očích se mu cosi mihne – hrůza, strach nebo snad zhnusení, jenže pak sklopí hlavu a upře zrak do polévky, aby svoje pocity skryl.

„Proč chcete něco takovýho vědět?“

„Zrovna jsem dorazila z hostince.“ Prudce ke mně vzhlédne, a tak ještě dodám: „Zavolali mě, abych prohlédla tělo. Ale taky by pomohlo se dozvědět, co jsi pod tím ledem viděl ty.“

„Mrtvýho chlapa. Ale to už víte.“

„Ano. Ale poznal jsi, kdo to byl?“

Zaváhá, svaly v čelisti se mu napínají, jak zatíná zuby. „Nejdřív ne. Byla tma. Ještě nevyšlo slunce.“

„Ale ne taková tma, aby sis ho spletl s kládou nebo nějakým smetím. Poznal jsi, že tam je člověk.“

„No, viděl jsem jeho obličej, byl jen asi palec pod ledem a zíral přímo na mě, než mě vytáhli. Pod vodou jsem toho moc neviděl – jen takovou změť. Ale mimo řeku to bylo dost zjevný.“

„A pak jsi poznal, o koho jde?“

„Burgesse jsem vídal dost často, abych si byl jistej, že to je jeho obličej.“

„Byl oběšen, Same.“

Ztěžka polkl. „Kdo…“

„Napadá mě několik lidí, kteří by ho rádi viděli mrtvého.“

Na okamžik se na mě zadívá, než vysloví otázku, která se nabízí. „Jako třeba Joseph North?“

*

„Přijel jsem pro Sama, abych ho vzal domů,“ oznámí mi.

„Co se stalo včera večer?“

„Propadl se do ledu.“

„Dotkl se Hannah.“

*

*