Přeložila Dana Melanová

GIGI; LA CHATTE

Translation © Dana Melanová, 2025

ISBN 978-80-207-2304-8

GIGI

„Nezapomeň, že jdeš k tetě Alicii. Posloucháš mě, Gilberto? Pojď sem, ať ti natočím vlasy. Posloucháš mě, Gilberto?“

„A nemohla bych tam jít bez toho natáčení, babičko?“

„Ne, to určitě ně,“ odpověděla mírně paní Alvarezová.

Položila na modrý plamen lihového hořáku staré želízko na vlasy, jehož vidlice byly zakončeny kovovými polokouličkami, a připravila si hedvábné papírky.

„Babičko, co kdybys mi pro změnu udělala vlny po stranách?“

„To nepřipadá v úvahu. Lokýnky na konečcích vlasů je krajní výstřednost, jakou si dívka tvého věku může dovolit. Sedni si na stoličku.“

Gilberte složila své patnáctileté čapí nohy a usedla na nízkou stoličku. Skotská sukně odhalila vroubkované bavlněné punčochy až po kolena s dokonale tvarovanými čéškami; této přednosti si ovšem dívka nebyla vědoma. Štíhlá lýtka a vysoký nárt byly další klady, kvůli nimž paní Alvarezová litovala, že se její vnučka pořádně nevěnuje baletu. Teď však na to nemyslela. Mezi dvěma rozpálenými polokoulemi naplocho svírala popelavě blonďaté pramínky vlasů stočené do ruličky a obalené jemným papírem. Její měkké ruce obratně vytvářely velké roztančené a pružné vlny z nádherně husté pěstěné hřívy, která sahala Gilbertě krátce pod ramena. Mdlá, lehce vanilková vůně jemného papíru a pach rozpálené kulmy nehybnou dívku otupovaly. Gilberte dobře věděla, že každý odpor by byl zbytečný. Skoro nikdy se nepokoušela uniknout rodinnému usměrňování.

„Dneska zpívá maminka ve Frasquitě?“

„Ano. A večer v Kdybych byl králem. A už jsem ti přece říkala, že když sedíš na nízkém sedátku, musíš dát kolena k sobě a nohy složit buď na pravou nebo na levou stranu. Tomu se říká zachovat dekorum.“

„Ale babičko, vždyť mám spodní kalhoty a spodničku.“

„Kalhoty jsou jedna věc a dekorum druhá,“ podotkla madam Alvarezová. „Všechno záleží na držení těla.“

„Já vím, teta Alicia mi to často opakuje,“ zamumlala Gilberte pod střechou vlasů.

„Nepotřebuji svoji sestru,“ opáčila kysele paní Alvarezová, „aby do tebe vpravila základní zásady slušného chování. Díky Bohu o tom vím trochu víc než ona.“

„Co kdybych zůstala tady, babičko, a k tetě Alicii zajela až příští neděli?“

„Ach tak!“ řekla paní Alvarezová povýšeně. „A jiné nutné nároky nemáš?“

„Ale ano,“ odvětila Gilberte. „Ráda bych nosila maličko delší sukně, abych nemusela být pořád složená do Z, jakmile si sednu. Chápeš, babičko, s těmi krátkými sukněmi musím pořád myslet na to tam dole.“

„Tiše! Nestydíš se říkat tomu ‚to tam dole‘?“

„Radši bych tomu říkala jinak, opravdu…“

Paní Alvarezová zhasla lihový hořák, prohlédla si v zrcadle na krbu svůj vážný španělský obličej a rezolutně prohlásila:

„Jiný název neexistuje.“

Zpod řádky popelavě světlých lokýnek vyšlehl nevěřícný pohled krásné temně modré barvy připomínající zmáčenou břidlici a Gilberte hbitě vyskočila:

„Ale babičko, stejně, podívej se, kdybyste mi popustily sukně jen trochu, takhle… Nebo kdyby se tam přidal volánek…“

„Tvé matce by se určitě moc líbilo, kdyby měla vedle sebe takovou velkou kobylu, která vypadá nejmíň na osmnáct! Při její kariéře! Kam jsi dala hlavu?“

„Mám ji tam, kam patří,“ klidně odvětila Gilberte. „Co na tom záleží, když stejně skoro nikdy s maminkou nikam nechodím?“

Urovnala si sukni, která se jí vyhrnula na vpadlém břiše, a zeptala se:

„Můžu si vzít všední kabát? Je ještě dost dobrý.“

„Podle čeho by se pak poznalo, že je neděle? Vezmi si ten jednobarevný seržový kabát a tmavě modrý klobouček. Kdy už konečně pochopíš, co se sluší a patří?“

Když Gilberte stála, byla stejně vysoká jako babička. Paní Alvarezová přijala jméno svého zesnulého španělského milence a svoji španělskost ještě podpořila máslově bledou pletí, tělnatostí a ulízanými vlasy lesknoucími se brilantinou. Navíc používala příliš bílý pudr a vahou ochablých tváří jí trochu klesalo dolní víčko, takže si nakonec začala říkat Ines. Kolem ní se točila její nepředpisová rodina. Svobodná dcera Andrée, kterou opustil Gilbertin otec, teď dávala před vrtkavým štěstím s muži přednost zdrženlivému životu druhořadé zpěvačky ve státem subvencovaném divadle. Teta Alicia – nikdy se nemluvilo o tom, že by se s ní chtěl nějaký její ctitel oženit –, žila podle svých vlastních slov ze skromné renty a rodina přikládala velkou váhu jejímu úsudku i jejím klenotům.

Paní Alvarezová si změřila vnučku od plstěného kloboučku s dlouhým tenkým pérem až po kotníkové šněrovací botky.

„Nemůžeš dát nohy k sobě? Ty máš tedy postoj! Mezi nohama by ti protekla Seina! Nemáš ani náznak břicha, a přitom ho dokážeš vystrčit. A vezmi si rukavice, prosím.“

Gilbertino držení těla a chování dosud ovlivňovala lhostejnost nevinného dítěte. Vypadala jako páže, vypadala jako rozverný andílek, jako kluk v sukních, ale málokdy vypadala jako dívka. „Tebe obléct do dlouhých sukní, když máš rozum jako osmileté děcko?“ pokrčila rameny paní Alvarezová. „Z Gilberty si zoufám,“ vzdychala Andrée. „Kdyby sis nezoufala kvůli mně, zoufala by sis kvůli něčemu jinému,“ prohodila nevzrušeně Gilberte. Byla totiž klidná a mírná a přizpůsobovala se domáckému, téměř výhradně rodinnému způsobu života. Z jejího obličeje se zatím nedalo odhadnout, jak bude dívka vypadat v dospělosti. Velká ústa, která při úsměvu odhalovala zářivě bílé mladé zuby, krátká brada a mezi vysokými lícními kostmi nos… „Můj ty Bože, kde vzala tu bambulku?“ vzdychala její matka. – „Kdo jiný to má vědět než ty, dcerunko?“ opáčila vždycky paní Alvarezová. Na to Andrée, ostýchavá příliš pozdě a životem znavená příliš brzy, nikdy neodpověděla, jen si mechanicky ohmatávala své citlivé mandle. „Gigi je zatím neopracovaná surovina,“ ujišťovala všechny teta Alicia. „Může se to vyvinout velmi dobře, ale také to může dopadnout katastrofálně.“

„Babičko, někdo zvoní, otevřu, stejně jsem na odchodu… Babičko,“ zakřičela v chodbě, „to je strýček Gaston!“

Vrátila se zavěšená do paže dlouhého mladíka a žvatlala se směsicí obřadnosti a dětinskosti jako školačka o přestávce.

„To je hrozná škoda, že vás musím hned opustit, strýčku! Babička chce, abych jela na návštěvu k tetě Alicii! V jakém voze jste dneska přijel? V tom novém čtyřmístném dion-boutonu se sklápěcí střechou? Prý se dá řídit jednou rukou! Strýčku, takže vy jste se pohádal s Lianou?“

„Gilberto! To se tě netýká!“ káravě zasáhla paní Alvarezová.

„Ale babičko, všichni o tom přece vědí. Bylo to v Gil Blasu, začínalo to takhle: Tajná hořkost se vkrádá do sladkého výrobku z cukrové řepy… Ve škole o tom všechny holky mluvily, protože vědí, že vás znám. A abyste věděl, strýčku, ani jedna Lianě nefandí! Říkají, že se zachovala ohavně!“

„Gilberto!“ zopakovala paní Alvarezová. „Rozluč se s panem Lachaillem a jdi už!“

„Nechte tu malou,“ vzdychl Gaston Lachaille. „Ona to aspoň nemyslí zle. A pravda je, že mezi Lianou a mnou je definitivní konec. Jedeš k tetě Alicii, Gigi? Vezmi si můj vůz a pošli mi ho zpátky.“

Gilberte vykřikla, poskočila radostí a objala Lachaille.

„Děkuju, strýčku! Jak se asi bude tvářit teta Alicia! A co teprve domovnice, té polezou oči z důlků!“

Vyběhla a dupala jako neokované hříbě.

„Vy ji rozmazlujete, Gastone,“ poznamenala paní Alvarezová.

Což ovšem nebyla pravda. Gaston Lachaille nikoho nerozmazloval, dokonce i ve výdajích na sebe se choval střízlivě: automobily, pochmurný palác v parku Monceau, „měsíční plat“ Lianě a šperky k jejím narozeninám, šampaňské a bakarat v létě v Deauville a v zimě v Monte Carlu. Občas se odhodlal k velkému peněžitému daru pro charitu nebo si koupil jachtu, kterou krátce nato zase prodal nějakému panovníkovi ze střední Evropy, financoval nějaké nové noviny, ale nebyl o to nijak veselejší. Při pohledu do zrcadla říkal: „Takhle vypadá muž, kterého odřeli.“

Protože měl poněkud dlouhý nos a velké černé oči, považovala ho většina smrtelníků za člověka, který se dá lehce napálit.

Jeho obchodní instinkt a nedůvěřivost bohatého člověka ho však dobře střežily, nikomu se nepodařilo připravit ho o perlové manžetové knoflíčky, masivní pouzdra na cigarety vykládaná drahými kameny, nebo o kožich z tmavého sobola.

Díval se z okna, jak jeho auto vyráží. Toho roku byly v módě vysoké automobily nahoře lehce rozšířené kvůli obrovským kloboukům, které předpisovaly Caroline Otero, Liane de Pougy a další dámy, jež byly v kurzu roku 1899. Vinou toho se také vozy snadno v zatáčkách převrátily.

„Mamito, neudělala byste mi šálek heřmánkového čaje?“ zeptal se Gaston Lachaille.

„Raději rovnou dva,“ odvětila paní Alvarezová. „Jen si sedněte, chudáčku Gastone.“

Vzala z prosezeného křesla tlusté časopisy, punčochu čekající na spravení, krabici lékořicových sušenek, známých jako lékořicky. Zrazený muž se labužnicky sesunul do křesla, zatímco hostitelka připravovala podnos se dvěma šálky.

„Proč je ten heřmánek, co mi dělají doma, vždycky cítit po starých chryzantémách?“ vzdychl Gaston.

„To záleží na péči, jakou mu věnujete. Věřte nebo ne, Gastone, často sbírám nejlepší heřmánek na nezastavěných prostranstvích přímo v Paříži a trhám ho ještě úplně maličký, když ještě ani jako heřmánek nevypadá. Ale má výtečnou chuť. Můj Bože, váš oblek je ale z nádherné látky! Tenhle nevýrazný proužek je elegance sama. Takové látky měl v oblibě váš nebohý otec. Musím ovšem říct, že je neuměl nosit s takovou elegancí a švihem jako vy.“

Paní Alvarezová se nejednou v rozhovoru zmínila o Lachailleovi starším, kterého podle vlastních slov velmi dobře znala. Ze svých bývalých známostí, skutečných či smyšlených, neměla jiný prospěch než důvěrné přátelství Gastona Lachaille a vědomí skromného potěšení, jež vychutnával mohovitý muž, když občas spočinul v tom starém křesle. Pod stropem zčernalým plynovými výpary po něm tři ženské bytosti nepožadovaly perlové náhrdelníky ani drahé solitéry nebo činčilové kožichy a uměly decentně a uvážlivě rozmlouvat o všem skandálním, důstojném nebo nedostupném. Gigi už ve dvanácti letech věděla, že velké černé perly madam Otero jsou uměle barvené, tedy „namočené“, jak se tehdy říkalo, ale že její třířadý perlový náhrdelník stojí „celý majlant“; že sedm řad perel madam de Pougy nemá správný lesk, že slavný diamantový prsten „bolero“ od Chaumeta není žádný zázrak a že žena, která si potrpí na důstojnost, se neproducíruje v kupé vypolstrovaném slézovým saténem jako madam Antokolski. Poslušně se rozešla s kamarádkou ze školy Lydií Poretovou, když jí Lydie ukázala prsten s nádherným solitérem, dar barona Éphraïma.

„Diamantový solitér!“ zvolala paní Alvarezová. „Patnáctiletá holka! Myslím, že se její matka zbláznila.“

„Ale babičko,“ hájila kamarádku Gigi, „Lydie přece nemůže za to, že jí ho baron daroval!“

„Buď zticha! Já také nekárám barona. Baron ví, co se sluší. Jenže zdravý rozum vyžaduje, aby matka Poretová dala zatím ten prsten do trezoru v bance.“

„Jak zatím, babičko?“

„Než věci pokročí.“

„A proč by ho neměla dát do šperkovnice?“

„Protože člověk nikdy neví. Baron si to může ještě rozmyslet, je to ten typ muže. Jestli se však skutečně vyslovil, bude paní Poretová nucena vzít dceru ze školy. Než to však vyhlásí veřejně, nebudeš se s malou Poretovou vídat. Kdo kdy slyšel něco takového!“

„Ale jestli se provdá, babičko?“

„Provdá? A za koho, prosím tě?“

„Přece za barona!“

Paní Alvarezová si vyměnila s dcerou Andrée užaslý pohled. „Já se z toho dítěte asi pominu!“ zamumlala Andrée. „Ona snad spadla z jiné planety.“

„Takže chuděro Gastone,“ zahájila hovor paní Alvarezová, „opravdu k té roztržce došlo? Na jednu stranu je to pro vás možná lepší. Ale na druhou stranu chápu, že vás to může trápit. Komu má člověk věřit, ptám se vás…“

Chuděra Gaston ji poslouchal a popíjel horký heřmánek. Čerpal z něj stejnou vzpruhu jako z pohledu na začazenou štukovou růžici na stropě, z níž visela lampa, nyní „převedená na elektřinu“, pořád však měla světlezelené zvonové stínidlo. Košíček s ručními pracemi se převrátil a napůl vysypal na jídelní stůl, kde Gilberte zapomněla sešity. Nad pianinem visela zvětšená fotografie osmiměsíční Gilberty a tvořila protějšek olejomalbě, portrétu Andrée v jedné roli opery Kdybych byl králem… od Adolpha Charlese Adama. Útulný nepořádek, paprsky jarního slunce pronikající krajkovými záclonami, plíživé vedro linoucí se z krbových kamínek, v nichž byl udržován mírný oheň, to všechno působilo jako léčivý balzám na nervy bohatého, osamělého a podvedeného muže.

„Skutečně se trápíte, chuděro Gastone?“

„Upřímně řečeno, netrápím, spíš jsem naštv…, spíš jsem omrzelý.“

„Nechci být nediskrétní,“ pokračovala paní Alvarezová, „ale jak k tomu došlo? Četla jsem samozřejmě noviny, ale může jim člověk věřit?“

Lachaille si popotáhl knírek nakroucený želízkem a prsty si projel mocnou kštici nakrátko ostříhaných vlasů.

„No, vlastně to proběhlo skoro stejně jako jindy… Počkala si na dárek k narozeninám a pak se ztratila. Ještě ke všemu to udělala dost hloupě, zašila se do takového malého hnízda v Normandii… Člověk nemusí být kouzelník, aby zjistil, že v tom hotýlku jsou pouze dva pokoje; v jednom se ubytovala Liane, v tom druhém Sandomir, učitel bruslení v Palais de Glace.“

„Aha, to je ten, co tančil s Polaire při five o’clock, ne? Ach! Ženy si dneska neumí udržet odstup. A hned po svých narozeninách… To není slušné… Dokonce je to úplně nevhodné.“

Paní Alvarezová kroužila lžičkou v šálkou s malíčkem ve vzduchu. Když sklopila pohled, víčka jí zcela nezakryla vypouklé oční bulvy a její podobnost s George Sandovou byla ještě nápadnější.

„Dal jsem jí jednu řadu perel,“ řekl Gaston Lachaille. „Ale řadu! Třicet sedm perel. Ta středová byla velká jako můj palec.“

Zvedl svůj bílý pěstěný palec a paní Alvarezová projevila oné středové perle zasloužený obdiv.

„Vy zkrátka děláte věci ve velkém stylu, Gastone,“ řekla. „Máte v životě krásnou roli.“

„To ano, roli paroháče.“

Paní Alvarezová se tvářila, že neslyší.

„Na vašem místě, Gastone, bych se ji snažila nějak ranit. Našla bych si místo ní velkou dámu.“

„Děkuji za takový lék,“ prohodil Lachaille a roztržitě pojídal lékořicky.

„Jen jsem si dovolila poznamenat, že lék může být někdy ještě horší než nemoc,“ diskrétně poznamenala paní Alvarezová. „Jako když vyměníte jednookého koně za slepého.“

Potom respektovala mlčení Gastona Lachaille. Stropem sem pronikaly tlumené zvuky klavíru. Návštěvník beze slova podal prázdný šálek paní Alvarezové, a ta ho dolila.

„U vás v rodině všechno v pořádku? Něco nového u tety Alicie?“

„Má sestra je stále stejná, však ji znáte. Uzavřená, velmi tajemná. Říká, že raději žije svou krásnou minulostí než ošklivou přítomností. Ten její španělský král, její srbský král Milan, její egyptský místokrál, její rádžové dvanáct do tuctu… Tedy podle ní! Chová se hezky k Gigi. Myslí si, že je trochu opožděná, a vychovává ji. Tak třeba minulý týden ji naučila, jak se správně jí humr po americku.“

„A proč?“

„Podle Alicie je to nesmírně užitečné. Tvrdí, že tři kameny úrazu ve výchově jsou humr po americku, vejce naměkko a chřest. Říká, že nedostatek elegance při jejich pojídání znešvařilo mnoho domácností.“

„To už se stalo,“ pronesl Lachaille zamyšleně, „ano, to už se stalo.“

„Ó! Alicia vždycky ví, co dělá… A Gigi něco takového potřebuje jako sůl, je tak poživačná! Kdyby měla hlavu stejně čilou jako čelisti! Ale ona je jako desetileté dítě. A máte už nějaké krásné plány pro květinovou slavnost? Zase nás něčím oslníte?“

„Kruci, to ne,“ zabručel Gaston. „Využiju té nešťastné lapálie s rozchodem a ušetřím letos za rudé růže.“

Paní Alvarezová sepjala ruce.

„Ach! Gastone, to nám přece neuděláte! Bez vás bude ta přehlídka květin vypadat jako smuteční průvod!“

„Ať vypadá, jak chce, je mi to úplně jedno,“ odtušil ponuře Gaston.

„Vy tedy přenecháte vyšívaný praporec pro vítěze takovým Valériím Šenjaginovým? Gastone, to přece nemyslíte vážně!“

„Ale ano, myslím,“ opáčil Gaston. „Valérie na to má prostředky.“

„Hlavně když ji to nezruinuje! Gastone, víte, odkud byly loni ty její desítky tisíc kytic k házení? Najala si na dva dny a dvě noci tři dělnice, aby vázaly pugéty z kytek koupených v tržnici! V tržnici! Značku slavného květináře Lachauma měla jen čtyři kola, kočího bič a koňské postroje.“

„Tenhle trik si zapamatuju,“ prohodil Lachaille pobaveně. „A hele, já jsem snědl všechny lékořicky!“

V předpokoji se ozval Gilbertin rázný vojenský krok.

„Ty už jsi doma? Co že tak brzy?“ překvapeně se otázala paní Alvarezová.

„Protože tetě Alicii není dobře,“ odvětila dívka. „Hlavní ale je, že jsem se mohla projet ve strýčkově káře.“

Ústa se roztáhla k úsměvu a ukázala zářivě bílé zuby.

„Víte, strýčku, když jsem seděla ve vašem autě, tvářila jsem se jako trpitelka, takhle…, abych vypadala blazeovaně, jako že je mi veškerý přepych fuk, protože jsem na něj zvyklá. Báječně jsem se bavila, byla to ohromná psina.“

Odhodila daleko klobouk, vlasy se jí rozlily po spáncích a po tvářích.

Sedla si na poměrně vysoký taburet a zvedla kolena až pod bradu.

„Tak co, strýčku? Vypadáte pěkně zmučeně. Nechcete si se mnou zahrát piket? Je neděle, maminka není celý den doma. Kdo mi snědl všechny lékořicky? Heleď, strýčku, takhle by to nešlo! Koupíte mi aspoň novou krabici?“

„Gilberto, chovej se slušně!“ zabručela paní Alvarezová. „Dej ta kolena dolů. Myslíš si, že má Gaston čas starat se o tvé lékořicové sušenky? A stáhni si sukni. Gastone, mám ji poslat do jejího pokoje?“

Lachaille mladší upíral oči na ohmatané karty, s nimiž si Gilberte pohrávala, a bojoval s šílenou touhou trochu se vyplakat, vykládat o svém neštěstí, usnout ve starém křesle a zahrát si piket.

„Nechte ji tady. Je mi s vámi dobře. Odpočívám… Gigi, sázím deset kilo cukru.“

„Ten váš cukr není nic moc. Mám radši bonbony.“

„To je totéž. A cukr je zdravější než bonbony.“

„To říkáte, protože ho vyrábíte.“

„Gilberto, mluv slušně!“

V utrápených očích Gastona Lachaille se objevil úsměv.

„Jen ji nechte, mamito… A co po mně budeš chtít, jestli prohraju, Gigi? Hedvábné punčochy?“

Gilbertina velká dětská ústa smutně svěsila koutky:

„Z hedvábných punčoch mám svědění. Radši bych…“

Zvedla ke stropu svůj andělský obličej s tupým nosíkem, naklonila hlavu a přehodila si bujné kadeře z jedné tváře na druhou:

„Radši bych světle zelený korzet značky Persefona s podvazky s vyšívanými růžemi… Ne, ne, spíš bych chtěla kulaté pouzdro na noty.“

„Ty na něco hraješ, Gigi?“

„Ne, to ne, ale kamarádky ze školy si dávají sešity do kulatého pouzdra, protože pak vypadají jako žačky konzervatoře.“

„Gilberto, to už hraničí s drzostí!“ pohoršeně ji napomenula paní Alvarezová.

„Dostaneš pouzdro i sušenky. Sejmi, Gigi.“

Chvilku nato už se Lachaille-cukr-junior při hře vášnivě hádal. Jeho výrazný nos a temné, svítivé, trochu černošské oči nezastrašily jeho partnerku, která se opírala o lokty, ramena měla zdvižená až k uším a planoucíma modrýma očima a vzrušením doruda rozpálenými tvářemi připomínala opilé páže. Oba se náruživě pokládali do hry a potichu se častovali tlumenými nadávkami. „Ty potvoro s pavoučíma nohama, chceš mě sedřít z kůže,“ vrčel Lachaille. „Krkoune!“ odráželo děvče. Do úzké ulice se snášel březnový soumrak.

„Nechci vás vyhánět, Gastone,“ ozvala se paní Alvarezová, „ale je půl osmé. Dovolíte, abych šla připravit večeři?“

„Půl osmé!“ vykřikl Lachaille. „A já večeřím u Laruea s Dionem, Feydeauem a jedním Barthouem! Poslední hra, Gigi.“

„Proč říkáš ‚s jedním Barthouem‘?“ zeptala se Gilberte. „Copak je těch Barthouů víc?“

„Jsou dva. Jeden je hezký hoch, ten druhý tak moc hezký není. Ale známější je ten míň pěkný.“

„To není spravedlivé,“ poznamenala Gilberte. „A kdo je ten Feydeau?“

Užaslý Lachaille odložil karty.

„No ne, to se mi snad zdá…! Ona nezná Feydeaua! Copak nikdy nechodíš do divadla?“

„Skoro nikdy, strýčku.“

„Ty nemáš divadlo ráda?“

„Vlastně moc ne. Babička a teta Alicia říkají, že divadlo člověku brání v tom, aby bral život vážně. Ale neprozraďte babičce, co jsem vám řekla.“

Zvedla si z uší záplavu vlasů a pak je zase se zafuněním spustila: „Fuj! Ta srst mě teda hřeje!“

„A co podle nich znamená ‚brát život vážně‘?“

„Ó, zpaměti to neumím, strýčku Gastone. A ony se v tom dokonce ani vždycky neshodují. Babička mi říká: ‚Nečti romány, to ti jenom nasadí brouka do hlavy. Nepoužívej pudr, to kazí pleť. Nenos korzet, to kazí figuru. Nezastavuj se sama před výkladními skříněmi… Neseznamuj se s rodinami kamarádek ze školy, hlavně ne s otci, kteří chodí pro své dcery ke škole…‘“

Mluvila rychle a mezi slovy se nadechovala, jako to dělají děti, když doběhnou.

„No a teta Alicia? To je něco úplně jiného! Už jsem ve věku, kdy bych měla nosit korzet, musím se naučit tančit a vystupovat, musím vědět, co se děje kolem mě, vědět, co je to jeden karát, a nenechat se ošálit šmrncem šatů hereček. ‚Uvědom si,‘ říká mi: ‚že ze všech těch šatů, které vidíš na scéně, by ani jedny z dvaceti neobstály v padoku.‘ Mám z toho hlavu jako balón… Co budete dneska u Laruea jíst, strýčku?“

„Co já vím! Filety z mořského jazyka a mušle, pro změnu. A přirozeně jehněčí hřbet na lanýžích… Pohni se, Gigi. Mám pět karet.“

„S tím se daleko nedostanete. Já mám všechny! My budeme mít ohřátý zbytek cassouletu. Mám cassoulet moc ráda.“

„Je to jen obyčejné ragú z vepřových kůží a fazolí,“ poznamenala skromně paní Alvarezová, která právě vstoupila. „Tenhle týden byly husy strašně předražené.“

„Nechám vám jednu poslat ze statku Bon-Abri,“ řekl Gaston.

„Mockrát děkuju, Gastone. Gigi, pomoz panu Lachailleovi do svrchníku. A podej mu hůl a klobouk.“

Paní Alvarezová semkla rty:

„Babičko, myslíš, že nezapomene na moje sušenky a pouzdro?“

„Ne.“