Copyright © 2022 Goggins Built Not Born, LLC

All rights reserved.

Translation © Tomáš Piňos, 2025

ISBN 978-80-284-1119-0

MOJÍ POLÁRCE,
KTERÁ SVÍTÍ I ZA NEJTEMNĚJŠÍCH NOCÍ.

ÚVOD

Tohle není svépomocná kniha. Nikdo nepotřebuje další kázání o deseti krocích, sedmi stadiích nebo šestnácti hodinách týdně, které ho vymaní z nehybného nebo neblahého života. V kterémkoli knihkupectví nebo na Amazonu naleznete bezednou jámu, plnou svépomocného humbuku. Musí se to dobře konzumovat, protože se to rozhodně prodává.

Většina z toho bohužel nefunguje. Můžete dosáhnout určitého pokroku, ale pokud jste zlomení, jako jsem býval já, nebo bloudíte a váš potenciál se vytrácí, samotné knihy vás nenapraví.

Svépomoc je módní výraz pro sebezdokonalování, a i když bychom se měli neustále snažit zlepšovat, zdokonalení často nestačí. Občas jsme tak odpojení od svého já, že musíme obnovit přerušená spojení ve svých srdcích, myslích a duších. Jedině tak totiž můžeme znovu nalézt a zažehnout víru –  onen záblesk v temnotě, který dokáže podnítit náš vývoj.

Víra je mocná, prehistorická síla. V 50. letech 20. století to prokázal dr. Curt Richter, když umístil desítky krys do nádob s vodou. První krysa chvíli plavala na hladině a poté zamířila ke dnu, aby našla únikový otvor. Během dvou minut se utopila. Několik dalších krys se chovalo stejně. Některé vydržely patnáct minut, všechny to ale nakonec vzdaly. Richtera překvapilo, že se krysy, které umí dobře plavat, v jeho laboratoři bez velkého boje utopily. Rozhodl se tedy, že tento test pozmění.

Richter a jeho kolegové umístili další skupinu krys do nádob, pozorovali je a těsně předtím, než krysy rezignovaly, je vytáhli, osušili ručníkem a drželi je v rukou tak dlouho, až se jejich tepová a dechová frekvence znormalizovala. Trvalo to dost dlouho, aby si krysy na fyziologické úrovni uvědomily, že byly zachráněny. Výzkumníci to několikrát zopakovali, načež Richter do těch zlověstných nádob opět umístil několik krys, aby zjistil, jak dlouho vydrží ve vodě. Tentokrát se nevzdaly. Plavaly v průměru šedesát hodin bez jídla a odpočinku. Jedna vydržela plavat jednaosmdesát hodin.

Richter ve svém referátu uvedl, že se první skupina krys vzdala, protože ztratila naději, a druhá skupina vydržela tak dlouho, protože už věděla, že je někdo může zachránit. Dnes převládá názor, že Richterovy zásahy přepnuly v krysím mozku vypínač, který osvětlil sílu naděje.

Tento experiment miluji, ale to, co hrálo u krys hlavní roli, nebyla naděje. Jak dlouho naděje trvá? Na začátku může něco spustit, ale žádný tvor neplave šedesát hodin bez jídla jen díky tomu, že ho pohání právě naděje. Krysy potřebovaly něco mnohem silnějšího, aby celou dobu dýchaly a bojovaly.

Když horolezci zdolávají nejvyšší vrcholy a nejstrmější stěny, obvykle jsou připoutáni lanem, které je skobami upevněné v ledu nebo skále, takže se horolezci nezřítí a nezabijí. Mohou sklouznout o několik metrů, ale pak se zvednou, opráší a zkusí to znovu. Život je hora, na kterou všichni šplháme, ale naděje není skoba, která nás zachrání. Je příliš měkká a prchavá. Naděje není hmotná. Není svalem, který můžete posilovat, a není zakořeněná ve vašem nitru. Je to emoce, která přichází a mizí.

Richter objevil v krysách něco téměř nezničitelného. Nezaznamenal sice, že by se dokázaly přizpůsobit testu ohrožujícímu jejich život, ale objevil, že přišly na účinnější způsob zachování energie. Zatímco minuty plynuly, krysy byly čím dál odolnější a začaly věřit, že přežijí. Jejich sebejistota postupem času neslábla, nýbrž sílila. Nedoufaly, že budou zachráněny. Odmítly zemřít! Víra podle mě učinila z běžných laboratorních krys mořské savce.

Existují dvě úrovně víry. Povrchní úroveň je ta, kterou s oblibou hlásají naši koučové, učitelé, terapeuti a rodiče: „Věř si,“ říkají všichni, jako by nás, když čelíme nepřízni osudu, mohla spasit samotná myšlenka. Když nás ale zdolá vyčerpání, pak křehkou víru naruší a rozptýlí pochybnosti a nejistota.

Druhá úroveň víry je založena na odolnosti. Pramení z naší schopnosti překonat bolest a vyčerpaní, ignorovat neustálé nutkání vzdát se a nalézt zdroj energie, o kterém jste nevěděli, že existuje. Díky této energii se zbavíte veškerých pochybností a uvěříte, že jste dost silní na to, abyste nakonec zvítězili. Tato úroveň víry se může příčit očekávání vědců a všechno změnit. Není to emoce, kterou lze sdílet, ani intelektuální koncept a nikdo vám tuto víru nemůže poskytnout. Musí vzejít z vašeho nitra.

Když se ztratíte na moři a nikdo vás nemůže zachránit, máte pouze dvě možnosti. Můžete usilovně plavat a snažit se vydržet co nejdéle, nebo se utopíte. Narodil jsem se s děravým srdcem a srpkovitou anémií a v dětství jsem se potýkal s toxickým stresem a poruchami učení. Měl jsem minimální potenciál a do svých čtyřiadvaceti let mi hrozilo, že celý život promarním. Mnozí lidé se mylně domnívají, že moje úspěchy přímo souvisí s mým potenciálem. Není to pravda. Můj titěrný potenciál byl pohřben tak hluboko, že by ho většina lidí nikdy neodhalila. Já jsem ho ale nalezl a naučil se ho maximalizovat.

Věděl jsem, že můj životní příběh může být mnohem bohatší než trosky, které jsem viděl kolem sebe, a že je na čase, abych se rozhodl, jestli budu maximálně usilovat o to, abych se stal soběstačnějším člověkem. Bojoval jsem s pochybnostmi a nízkou sebedůvěrou. Každý den jsem chtěl rezignovat, ale nakonec jsem uvěřil, že se mohu vyvíjet. Tato víra mi poskytla sílu a schopnost vytrvat, kdykoli jsem během dvou desetiletí čelil náročným výzvám. Často jsem testoval svoji odolnost, abych zjistil, jak daleko mohu zajít a kolik dalších kapitol mohu do svého životního příběhu přidat. Stále hledám nová území a jsem zvědavý, do jakých výšin mohu vzlétnout.

Mnozí lidé mají pocit, že jim v životě něco chybí – něco, co nelze koupit za peníze – a jsou z toho nešťastní. Snaží se vyplnit prázdnotu materiálními věcmi, které mohou vnímat všemi smysly. Pocit prázdnoty ale nezmizí. Na chvíli zeslábne a pak se tito lidé opět začnou užírat tím, že jejich život není maximálním vyjádřením toho, kým jsou nebo kým by se mohli stát.

Lidé bohužel nejsou obvykle natolik zoufalí, aby s tím něco udělali. Když podléháte protichůdným emocím a názorům jiných lidí, nemůžete uplatnit víru a hrozí vám, že potlačíte nutkání vyvíjet se. Můžete toužit po tom, abyste prožili něco jiného nebo se stali někým jiným, jakmile však vaše odhodlání zpochybní sebemenší překážka, stanete se stejně nespokojeným člověkem jako dřív. Pořád budete prahnout po změně, budete však uvězněni v neuspokojivém stavu věcí.

Sociální sítě to zhoršují a tento virus nespokojenosti šíří, což je důvod, proč je svět plný narušených jedinců, kteří vyhledávají lehkomyslná potěšení a touží po okamžité dávce bezobsažného dopaminu. Miliony lidí neusilují o růst a jejich mysl je infikována nedostatkem, takže se považují za podřadné. Zatímco se populace těchto slabošských obětí rozmnožuje, jejich vnitřní dialog je mnohem toxičtější.

Je zvláštní, že spoustu věcí týkajících se našeho života zpochybňujeme. Představujeme si, jaké by to bylo, kdybychom vypadali jinak, měli víc počátečních výhod nebo se nám dostalo určité vzpruhy. Velmi málo lidí se zamýšlí nad tím, jak je jejich mysl zdeformovaná. Místo toho shromažďují ústrky, dramata a problémy tak dlouho, až jsou plní zatuchlé lítosti a závisti, které jim brání v tom, aby se stali nejpravdivější, nejschopnější verzí sebe samých.

Miliony lidí po celém světě si vybírají právě takový způsob života. Existuje ale jiný způsob uvažování a bytí a právě ten mi pomohl získat nad životem kontrolu. Umožnil mi zdolat všechny překážky a dospět k tomu, že se můj růstový faktor stal téměř neomezeným. Pořád jsem pronásledován, ale svoje démony jsem nahradil padlými anděly a toto pronásledování je pak dobré. Pronásledují mě budoucí cíle, nikoli dřívější nezdary. Pronásleduje mě cokoli, čím se ještě mohu stát. Pronásleduje mě neustálá touha po vývoji.

Práce je často stejně deprimující a nevděčná jako kdykoli v minulosti, a přestože jsem si vštípil určité metody a dovednosti, tento proces nemá určité množství principů, hodin nebo kroků. Je to neustálé úsilí, učení a adaptace, jež vyžadují neochvějnou disciplínu a víru. Působí to do značné míry jako zoufalství. Jsem laboratorní krysa, která odmítla zemřít! A já vám chci ukázat, jak z tohoto pekla můžete uniknout.

Většina teorií o výkonnosti a možnostech vzniká v kontrolovaném prostředí sterilních laboratoří a šíří se na univerzitách. Já ale nejsem teoretik. Jsem praktik. Zatímco vynikající Stephen Hawking zkoumal temnou hmotu ve vesmíru, já s ohromným zanícením zkoumám temnou hmotu lidské mysli – veškerou nevyužitou energii, kapacitu a sílu. Testuji svoji filozofii ve svojí mentální laboratoři prostřednictvím mnoha pokusů a strastí, které utvářejí můj život v reálném světě.

Po každé kapitole následuje výcvik. V armádě se jedná o cvičení a postupy, jejichž smyslem je rozvíjení dovedností. V této knize jde o tvrdé pravdy, kterým bychom měli všichni čelit, o filozofie a strategie, jejichž pomocí překonáte jakoukoli překážku a v životě vyniknete.

Jak už jsem řekl, rozhodně nejde o svépomocnou knihu, ale o výcvik pro vaši mysl. Tato kniha je o tom, co děláte se svým životem. Je budíčkem, který sice nechcete, ale o kterém jste patrně nevěděli, že ho potřebujete.

Vztyk!

Je na čase dát se do práce!

V kansaském Kongresovém centru se v roce 2018 konalo národní shromáždění veteránů zahraničních válek. Nebyl jsem jen aktivní člen, byl jsem host. Měl jsem obdržet prestižní Cenu za americkost – každoroční vyznamenání jedinců, kteří projevují oddanost službě a vlastenectví, zdokonalují americkou společnost a ostatním veteránům pomáhají. Nejslavnější držitel této ceny byl jedním z mých hrdinů. Senátor John McKain přežil pět a půl roku jako válečný zajatec během války ve Vietnamu. Vždycky jsem obdivoval jeho odvahu a skutečnost, že se stal příkladem toho, jak by lidé měli zvládat těžké časy. A moje jméno se mělo objevit vedle jeho.

PRVNÍ KAPITOLA

MAXIMALIZUJTE MINIMÁLNÍ POTENCIÁL

Měl jsem obdržet největší cenu v životě a být nesmírně hrdý. Místo toho jsem byl zmatený. Hodinu jsem seděl mezi svojí matkou Jackie a strýcem Johnem Gardnerem. Měl jsem spoustu času na úvahy o smyslu onoho okamžiku a napadaly mě jen důvody, proč bych tam neměl být. Ne kvůli tomu, že bych si to nezasloužil, ale proto, že mě tam moje životní okolnosti neměly dovést. – Proč by nikdo neměl znát jméno David Goggins a nevyslovovat ho ve stejné větě, v níž zazní jméno Johna McKaina?

Dnes jsem nepochybně úspěšný, ale narodil jsem se jako břídil. Na světě je spousta takových lidí. Každý den se rodí děti v chudých a rozvrácených rodinách, což se týkalo i mě. Některým zahynou rodiče při dopravní nehodě. Jiné jsou týrané a zanedbávané. Mnohé děti se narodí s fyzickým nebo mentálním postižením. Jako by každá lidská bytost obdržela svoji osobní piñatu za to, že se dostala z matčina lůna živá. Nikdo předem neví, co jeho piñata obsahuje, ať už je v ní ale cokoli, určí to naši životní cestu. Někteří z nás ji rozbijí a vypadne z ní spousta sladkostí. Tito lidé mají poměrně snadný život – alespoň zpočátku. Některé piñaty jsou prázdné jako vyschlá studna. Jiné jsou horší než prázdné. Jsou plné nočních můr, které začnou dítě pronásledovat, jakmile se poprvé nadechne. To byl můj případ. Narodil jsem se v domě hrůzy.

Zatímco se řečníci střídali u mikrofonu, byl jsem v hlubinách svojí temné jeskyně a znovu jsem prožíval nespočet krvavých výprasků, které můj otec uštědřoval matce, bratrovi a mně. Sledoval jsem, jak jsme utekli do města Brazil v Indianě a usadili se patnáct kilometrů od aktivní pobočky Kukluxklanu. A hádejte, kam jeho členové posílali děti do školy. Vybavil jsem si neustálý příval rasistických výhrůžek od některých spolužáků a to, jak jsem ve škole podváděl a nic se nenaučil.

Přemýšlel jsem o snoubenci svojí matky Wilmothovi, který byl zavražděn předtím, než se mohl stát mým nevlastním otcem. Vybavilo se mi, jak jsem se několikrát pokoušel zvládnout standardizovaný test profesní způsobilosti pro službu v armádě (Armed Services Vocational Aptitude Battery –ASVAB), který absolvují všichni branci, když jsem se snažil splnit svůj sen a stát se parazáchranářem. Nakonec se mi ho podařilo zvládnout, ale parašutistický výcvik jsem ukončil, když cvičení ve vodě začalo být příliš náročné. Toto geniální rozhodnutí vedlo k tomu, že jsem se stal stotřicetikilovým deratizátorem ve firmě Ecolab. Bylo mi tehdy čtyřiadvacet let a vydělával jsem 1000 dolarů měsíčně.

Byl jsem troska bez jakékoli sebeúcty. Pořád mě pronásledovali stejní démoni, kteří mě mučili od narození, a chybělo mi všechno, co jsem potřeboval, abych se stal mužem, kterým jsem chtěl být.

Neuvažoval jsem o tom všem, abych se potrestal. Prozkoumával jsem vzpomínky a hledal katalyzátor, okamžik, který by ve mně zažehl oheň. Potřeboval jsem si přesně vybavit, jak a kdy jsem totálně změnil svůj život, ale nedařilo se mi to. Byl jsem tak hluboko v jeskyni svého mozku, že jsem neslyšel, jak zaznělo moje jméno. Kdyby mě máma nešťouchla do ruky, vůbec bych na to nereagoval. Ani teď si nevzpomínám, jak jsem s ní vyšel na pódium, protože jsem se pořád vznášel mezi svojí minulostí a matoucí přítomností.

Slyšel jsem, jak četli můj životopis, mluvili o penězích, které jsem vybral pro válečné veterány, a cílech, které jsem během svojí kariéry splnil. Najednou mi na krk pověsili medaili, lidé vstali a tleskali. Bylo to nejjasnější znamení, že se ten někdejší břídil v průběhu života znovu narodil. Že nastal okamžik, který zažehl moji proměnu.

Když jsem přistoupil k mikrofonu, hleděl jsem na spoustu neznámých obličejů. Byly to obličeje členů bratrstva, do kterého budu vždycky patřit. Skutečnost, že uznání vzešlo od nich, bylo pro mě nejhlubší poctou, ale nevěděl jsem, jak jim mám poděkovat. Byl jsem tehdy vyhledávaný řečník, zvyklý na velké i malé publikum. Málokdy jsem míval trému, ale onoho letního dne v Kansas City jsem byl příšerně nervózní a moje mysl byla zamlžená. Pokusil jsem se to překonat a začal jsem poděkováním svému dědečkovi, četaři Jackovi.

„Byl by nejpyšnějším člověkem na světě, kdyby mě tady viděl,“ řekl jsem. Ovládly mě emoce, zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil, a pokračoval jsem: „Chci poděkovat svojí mámě, která…“ Podíval jsem se na ni, a když se naše oči setkaly, konečně se mi vybavil onen okamžik, který navždy změnil můj život, a toto uvědomění bylo dechberoucí. „Chci poděkovat svojí mámě, která…“

Znovu jsem nebyl schopen slova. Nemohl jsem ten příval emocí zadržet. Zavřel jsem oči a vzlykal. Bylo to jako sen, který trvá jen několik sekund, ale který na mě působil tak, jako by trval několik hodin; čas se prodloužil a výjevy z rozhodujícího okamžiku mého života – kdy jsem naposledy viděl otce – zaplavily moji mysl. Kdyby se to nestalo, nikdy byste o mně neslyšeli.

Konečně mi to došlo a byl jsem ohromený z toho, kolik úsilí mě to stálo.

Bylo mi čtyřiadvacet let, když jsem si uvědomil, že jsem uvnitř zlomený. Něco v mojí mysli otupělo a tento nedostatek hlubokých pocitů předurčil další průběh mého života. Proto jsem přestal usilovat o splnění svých cílů a největších snů. Nikdy mě to příliš netrápilo, protože když jste otupělí, nejste schopní zpracovat, co se vám děje nebo co se odehrává ve vašem nitru. Neuvědomoval jsem si ještě, jak je mysl mocná, takže jsem ztloustl a živil se likvidováním švábů v restauracích.

Měl jsem samozřejmě výmluvy. Otupělost byla mým mechanismem přežití. Vtloukl to do mě otec. Když mi bylo sedm let, začal jsem si připadat jako válečný zajatec. Otupělost mi pomáhala zvládat výprasky a udržet si určitou míru sebeúcty. I poté, co jsme s matkou utekli, mě pronásledovalo neštěstí a nezdary a díky otupělosti jsem se vyrovnával se skutečností, že jsem neznal nic jiného než prohry.

Když se narodíte jako břídilové, vaším cílem není být úspěšní, ale přežít. Naučíte se lhát, podvádět a dělat vše pro to, abyste zapadli. I když ale přežijete, vaše existence je bídná. Tak jako švábi, které jsem zabíjel, vybíháte ze stínů, abyste uspokojili základní životní potřeby, přičemž za každou cenu skrýváte svoje skutečné já. Lidé, kteří se narodí jako břídilové, jsou dokonalí švábi. Dělají jen to, co musí, a tento přístup vede k vážným charakterovým vadám.

Nepochybně jsem určité vady měl. Snadno jsem se vzdával a byl jsem tlustý, líný a hluboce sklíčený lhář. Byl jsem znechucený, zahořklý a naštvaný, ale začal jsem si uvědomovat, že musím přestat hledat výmluvy. Došlo mi, že pokud se brzy nezměním, zemřu jako břídil nebo ještě hůř. Mohl jsem skončit jako můj otec, podvodník se sklony k násilí. Trápil jsem se a pátral po nějaké mentální opoře, abych se nevzdal nadobro. Dospěl jsem k tomu, že se musím vrátit do onoho domu na Paradise Road, který mě pořád strašil. Musel jsem jet do Buffala a pohlédnout otci do očí. Když totiž žijete v pekle, cestu ven najdete, jen když se utkáte se samotným ďáblem.

Doufal jsem, že naleznu odpovědi, které mi pomohou život změnit. Honilo se mi to hlavou, když jsem přejel z Indiany do Ohia a zamířil na severovýchod. Neviděl jsem otce dvanáct let. Bylo to moje rozhodnutí, že se s ním přestanu vídat. Soudní systém tehdy umožňoval, aby se děti takto rozhodly, když dosáhnou dvanácti let. Učinil jsem tuto volbu především kvůli tomu, že jsem respektoval mámu a byl jí oddaný. Když jsme z Buffala odjeli, přestal nás bít, nikdy jsem ale nezapomněl na to, jak jí ubližoval. Přesto jsem v průběhu času začal toto rozhodnutí zpochybňovat a uvažovat o tom, jestli jsou moje vzpomínky – příběhy, které si vyprávím – pravdivé.

Během dlouhé jízdy jsem neposlouchal hudbu. Slyšel jsem jen protichůdné hlasy ve své hlavě. První hlas mě akceptoval takového, jaký jsem byl.

Není to tvoje chyba, Davide. Nemůžeš za to. Děláš, co můžeš – s tím, co ti bylo dáno.

Tento hlas jsem poslouchal celý život.

Není to moje chyba

byla moje oblíbená fráze. Bez ustání vysvětlovala a ospravedlňovala můj životní úděl a bezvýchodnost, kterou jsem pociťoval. Náhle se však do toho vložil druhý hlas. Nebo jsem možná poprvé v životě přestal poslouchat jen to, co jsem chtěl slyšet.

Jasně, nemůžeš za to, že se s tebou život nemazlil, ale jsi za něj zodpovědný. Jak dlouho budeš ještě umožňovat, aby tě brzdila minulost? Kdy konečně převezmeš kontrolu nad svojí budoucností?

Oproti prvnímu, laskavějšímu hlasu byl tento hlas ledově studený a snažil jsem se ho vypnout.

Čím víc jsem se k Buffalu blížil, tím mladší a bezmocnější jsem se cítil. Když jsem byl od Buffala 250 kilometrů, cítil jsem se jako šestnáctiletý kluk. A když jsem sjel z dálnice a projížděl ulicemi rodného města, měl jsem pocit, že mi je osm let, že jsem tedy ve stejném věku, kdy jsem s matkou nastrkal naše věci do pytlů na odpadky a odešel z domu. Když jsem do něj opět vstoupil, měl jsem pocit, že je znovu srpen roku 1983. Malba na stěnách, podlahy, domácí spotřebiče a nábytek byly stejné. Přestože tam všechno vypadalo menší a zastaralé, byl to pořád ten strašidelný dům, který jsem si pamatoval, plný příšerných vzpomínek a hmatatelně temné energie.

Otec byl nicméně laskavější a vřelejší, než jak jsem si ho pamatoval. Trunnis byl vždycky okouzlující člověk a byl upřímně šťastný, že mě vidí. Když jsme si povídali, smál jsem se jeho žertům a byl z něj trochu zmatený. Po chvíli se podíval na hodinky a popadl kabát. Podržel dveře svojí manželce Sue a mně a zamířili jsme k autu.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Však víš, je čas otvírat,“ řekl.

První věcí, které jsem si všiml na Skatelandu, bylo, že potřebuje vnější malbu. Podlahy a zdi byly otlučené a flekaté a celý ten prostor byl smrdutý. Kancelář byla také zchátralá. Pohovka, na které jsme v dětství spávali a na níž matka vícekrát přistihla otce, jak ji podváděl, tam byla pořád. Byla špinavá a já jsem se na ni posadil, zatímco otec odešel nahoru, do baru Vermillion Room, aby pouštěl hiphopové desky. Byl jsem zmatený a dezorientovaný. Bylo zvláštní, jak se ten starý muž změnil. Nebyl už tím silným, náročným člověkem, kterého jsem si pamatoval. Byl starý, slabý, obtloustlý a líný. Nepůsobil už krutým dojmem. Přestal být ďáblem a stal se lidskou bytostí. Krmil jsem se falešnou historií? Zatímco jsem byl v té kanceláři ponořený do minulosti, uvažoval jsem o tom, v čem jsem se ještě mýlil.

Kolem desáté hodiny se nahoře rozduněly basy a strop se začal třást. Po několika sekundách jsem zaslechl křik, smích a dupání do rytmu. Tak jako vás určitá píseň může vrátit do vzdálené minulosti a na nějaké místo, ty dunící basy mě vrátily do nejtemnějších dnů. Vybavila se mi noční můra mého dětství.

Zavřel jsem oči a viděl sám sebe jako žáka první třídy, který se převracel na pohovce a nemohl po celonoční práci usnout. Byla tam i máma, která se snažila zastřít naše utrpení „domácími“ večeřemi, připravovanými na přenosném elektrickém vařiči ve stísněné kanceláři. Viděl jsem bezmocnost a strach v jejích očích a vybavil si veškerý stres, bolest, frustraci a sklíčenost, které jsme prožívali. Ty vzpomínky byly skutečné! Nebylo možné je popřít!

Byl jsem znechucen z toho, že jsem si užíval přítomnost otce, byť jen několik minut. Měl jsem pocit, že jsem ublížil matce, a čím déle jsem tam seděl a pozoroval třesoucí se strop, tím víc jsem zuřil. Pak jsem vstal a vyběhl po zadním schodišti do baru Vermillion Room, kde můj démon popíjel whiskey – elixír, který mu poskytoval sílu.

Jako dítě jsem ten prostor málokdy viděl v plné parádě, a přestože ztratil většinu svého lesku, pořád to tam fungovalo. Z okázalého nočního klubu, ve kterém vyšňoření hosté poslouchali funk, se stal přeplněný bar, dunící hiphopem. Trunnis byl v kóji pro dýdžeje, pouštěl desky a cucal skotskou až do zavírací doby. Pozoroval jsem ho, jak pracoval, pil a flirtoval, a čím byl opilejší, tím víc se moje vzpomínky synchronizovaly s realitou. Po zavíračce jsem nás odvezl do restaurace Denny’s na snídani, tak jako za starých časů. Uplynulo přes patnáct let, tento rituál se ale nezměnil.

Trunnis už byl hodně zřízený a poznal, že mi to je nepříjemné. Vytočilo ho to. Zatímco jsme čekali na jídlo, zabodl se do mě pohledem, urážel moje prarodiče a tvrdil, že za rozpad naší rodiny mohli oni. Alkohol vždycky odhalil jeho ohavnost a tyto argumenty jsem v minulosti slyšel tolikrát, že jsem je v podstatě ignoroval. Pak ale začal urážet mámu.

„Nech toho,“ řekl jsem tiše. Neposlechl mě. Vykřikoval, jak na něj všichni útočili a jak jsme všichni byli slabí a ubozí. Začal slintat a spánková tepna mu pulzovala.

„Přestaň, prosím,“ řekla mu Sue. V jejím hlasu byla směs strachu a hrůzy. Nevstala a neřekla mu, jak se cítí. Snažně ho prosila. Hodně mi to připomnělo mámu a její bezmocnost, když Trunnis vyváděl. Byl schopen pozvat si nějakou ženu do domu ve 3:55 ráno, i když věděl, že máma přijde domů o čtvrté. Chtěl, aby je přistihla a mohl jí dát najevo, že má veškerou moc a může si kdykoli dělat, co chce. Ze stejného důvodu mě před ní bil a jí dělal totéž přede mnou.

Sue se k němu nastěhovala ve stejný den, kdy jsme odešli, přestože jí a komukoli, kdo mu naslouchal, často říkal, jak byla moje matka krásná a chytrá – jako by Sue byla tím, kdo odešel. Potřeboval, aby měla pocit, že pro něj není a nikdy nebude dost dobrá.

Poprvé v životě mi jí bylo líto a uvědomil jsem si, že Trunnis s oblibou činil z neúcty zbraň. Byla to taktika, kterou uplatňoval, aby se mu ženy a děti podrobily. Věděl, že když někoho psychicky zadusí, dotyčný člověk ztratí veškerou bojovnost a sebeúctu a bude snadnější s ním manipulovat a ovládnout ho. O to mu šlo. Ne o lásku. Prahnul po dominanci a podřízenosti. Bylo to pro něj důležité jako kyslík. Dobýval duše násilím a zuřivostí. Chtěl, aby se lidé, kteří mu byli nejbližší, cítili zranění a prázdní. Moje matka se i po desetiletích potýká s nízkou sebeúctou a nerozhodností.

Trunnisův obličej byl rudý z alkoholu. Říkal nesmysly a zatínal zuby. Nebylo pochyb, že byl surovec a trýznitel, jak jsem si ho pamatoval. Nebylo to ale tím, že by nesnášel moji mámu, Sue, mě nebo mého bratra. Problém byl v tom, že byl nemocný a vyšinutý a že to byl starý muž, který nevěřil, že by byl čehokoli hoden – a nemohl si nijak pomoci.

Později jsem se dozvěděl, že byl v dětství týrán. Jeho otec ho nutil stát v temné místnosti před rozžhavenou pecí a po mučivě dlouhé době se tam objevil s opaskem a mrskal ho kovovou přezkou. Kdyby se byl od opasku vzdálil, spálil by se, takže musel přijímat výprask, aniž by se pohnul. Nikdy se s tímto traumatem nevypořádal, z jeho vzpomínek se stali démoni a z oběti se stal trýznitel.

Když se opil a party utichla, začal se vozit po lidech, kteří byli slabší než on. Mlátil je a znevažoval. Občas vyhrožoval, že je zabije. Jakmile však surová epizoda skončila, vymazal ji z historie. Jako by k těm výpraskům nikdy nedošlo. Rád se považoval za vůdce, nikdy ale za nic, co se mu nepodařilo, nepřijal zodpovědnost – a to z něj žádného lídra nedělalo. Domnívám se, že jsem s ním v Denny’s byl proto, že část mého já doufala, že se omluví, ale on si to nemyslel. Žil v sebeklamu, což nás všechny demoralizovalo. Bylo to nakažlivé.

Spoustu let jsem se kvůli němu trápil a pochyboval o sobě. Přenesl na mě svoje démony, když mě mlátil koženým opaskem a otevřenou dlaní, a tak jsem – jako on – vyrůstal v sebeklamu. Nestal jsem se zlým sociopatem, stejně jako on jsem ale nepřijímal zodpovědnost za svoje nedostatky a selhání.

Když jsem tam seděl a poslouchal, jak běsní, začala se ve mně vařit krev. Krůpěje potu mi stékaly po čele a myslel jsem jen na odplatu. Bylo na čase, aby on trpěl v mých rukou. Chtěl jsem, aby krvácel kvůli mojí bolesti. Chtěl jsem ho zmlátit přímo v Denny’s. Téměř jsem umožnil, aby ze mě učinil násilnického maniaka, jakým býval on sám!

Rozpoznal oheň v mých očích, bylo to, jako by hleděl do zrcadla, a vyděsilo ho to. Atmosféra v naší kóji se změnila. Uprostřed věty se přestal rozkřikovat. Měl skelné oči a ve světle zářivek vypadal pokorný a malý. V té chvíli jsem si uvědomil, že mě k výletu do Buffala přiměla lež.

Nejel jsem až z Indianopolisu, abych vykonal první krok na cestě k sebezdokonalení. Přijel jsem do Buffala, abych shromáždil víc důkazů, že všechny moje nezdary měly stejnou příčinu: mého otce Trunnise Gogginse. Doufal jsem, že všechno, čemu jsem celé ty roky věřil, byla pravda, protože pokud byl Trunnis samotný ďábel v přestrojení, mohl jsem někoho obviňovat a vyhýbat se zodpovědnosti. Potřeboval jsem, aby byl chybou v mojí existenci.

Trunnis byl nepochybně špatný člověk a znovu mi to předvedl. Nebyl ale mým nedostatkem. Druhý hlas měl pravdu. Došlo mi, že pokud nepřijmu zodpovědnost za démony, které na mě přenesl, jsem odsouzen k tomu, abych se stal věčným břídilem nebo ubohým podvodníkem, jakým byl on.

Když nám přinesli jídlo, Trunnis se začal cpát a já jsem uvažoval o tom, kolik moci jsem mu v průběhu let poskytl. Nemohl za to, že jsem zažíval rasismus nebo stěží dokončil střední školu. Ano, mlátil mě a mého bratra a mučil naši matku. Byl sadistický, ale od svých osmi let jsem s ním přece nežil. Kdy jsem si od něj hodlal vzít zpátky svoji duši? Kdy jsem hodlal převzít zodpovědnost za svoje životní volby, selhání a budoucnost? Kdy jsem hodlal začít s čistým štítem?

Když jsme se vraceli na Paradise Road, nikdo neřekl jediné slovo. Trunnis mě pozoroval s opileckým smutkem, pocitem prohry a zlobou, když jsem si bral klíče od auta z kuchyňské linky a odcházel jsem. Měl jsem v plánu tam strávit víkend, jeho přítomnost bych už ale nesnesl ani minutu. Přestože jsme si to neřekli, oba jsme věděli, že se už nikdy v životě nesetkáme.

Bylo zvláštní, že jsem Trunnise přestal nenávidět proto, že jsem ho konečně pochopil. Cestou domů jsem onen laskavý hlas ve svojí hlavě ztlumil a vžil jsem se do reality. Bylo na čase, abych se přestal vymlouvat a přijal zodpovědnost za to, kým jsem se stal, i když to bylo ošklivé. Musel jsem uznat, že částí problému byla moje přecitlivělost.

Všichni čelíme životním okolnostem, které nemůžeme ovlivnit. Někdy jsou to bolestivé zkušenosti; občas jsou tragické nebo kruté. Přestože mi zrcadlo zodpovědnosti – na které jsem lepil poznámkové bločky se svými postřehy, každodenními úkoly a většími cíli – pomáhalo problémy řešit, toto řešení bylo povrchní. Nikdy jsem se nepokusil ponořit do svého nitra a řešit příčiny problémů, takže jsem se sesypal pokaždé, když bylo třeba, abych vytrval a dosáhl něčeho, co by mohlo vést k trvalé úspěšnosti.

Celý život jsem trávil v mělké vodě a doufal, že mi začne přát štěstěna a splní se všechny moje sny. Když jsem se vracel do Indiany, přijal jsem tvrdou pravdu, že naděje a přání jsou jako sázka s malou šancí na výhru. Uvědomil jsem si, že pokud se chci zlepšit, musím žít každý den s pocitem naléhavosti.

Realita může být brutální, když se přestanete vymlouvat a odhalíte, kým jste se stali, ale pravda může být i osvobozující. Přijal jsem tedy pravdu o sobě. Konečně jsem vstřebal realitu a moje budoucnost byla nejasná. Díky novému způsobu uvažování bylo všechno možné. Potřeboval jsem se stát člověkem, který se odmítá vzdát a v jakékoli situaci nachází cestu kupředu. Potřeboval jsem se stát neprůstřelným, živoucím příkladem houževnatosti.

Představte si semínka roztroušená po zahradě. Některá mají více slunečního svitu a vody a jsou zasetá v úrodné půdě, a jelikož se ve správné chvíli ocitnou na správném místě, mohou z nich vyrůst sazenice a zdravé stromy. Ze semínek zasazených ve stínu nebo na suchém místě nemusí vyrůst nic, pokud je někdo nepřesadí – nezachrání.

Některé sazenice hledají světlo. Plazí se ze stínu na slunce, aniž by je někdo přesadil. Nacházejí sílu tam, kde žádná není.

To je houževnatost.

Když se narodíme, naším přirozeným instinktem je hledání způsobů, jak můžeme vzkvétat. Každému člověku se to ale nepodaří a někdy to má velmi dobrý důvod. Byl jsem vychován v temnotě. Moje kořeny byly chatrné. Byl jsem stěží připoután k pevné zemi. Moje duše a odhodlanost nebyly živeny světlem, ale když jsem se tehdy vracel domů, uvědomil jsem si, že svoji budoucnost mohu utvářet jen já sám. Měl jsem dvě možnosti. Mohl jsem nadále žít v útočišti nízkých očekávání, ve kterém mi bylo příjemně a ve kterém jsem mohl věřit, že můj život není moje chyba nebo zodpovědnost a že moje sny jsou pouhé fantazie, které se nikdy nesplní, protože čas a příležitosti nikdy nebyly a nebudou na mojí straně. Nebo jsem to všechno mohl nahradit světem příležitostí, mnohem větší bolesti, nesmírně tvrdé práce a žádných záruk, že uspěji. Mohl jsem zvolit houževnatost.

Ve čtyřiadvaceti letech se ve mně shromažďovala obrovská síla, čekající na to, až ji uvolním. Brzy jsem ji začal využívat, zvládl jsem dva pekelné týdny, stal se členem Navy SEALs a vystudoval Army Ranger School. Absolvoval jsem ultramaratony a překonal světový rekord ve shybech. Díky jedné noci v Buffalu, během které jsem přijal svůj osud a rozhodl se, že budu houževnatý, jsem nalezl vůli stát se nejodhodlanějším člověkem, který kdy nalezl světlo tam, kde žádné nebylo.

Nikdy jsem nebyl válečný zajatec jako John McKain a nespočet dalších lidí, ale prvních čtyřiadvacet let jsem žil jako vězeň svojí mysli. Když jsem se osvobodil a začal se rozvíjet, uvědomil jsem si, že vzácným bojovníkem je člověk, který přijme skutečnost, že se narodil do pekla, a svobodně se rozhodne, že bude maximálně trpět, aby z každého dne učinil výcvikový tábor houževnatosti. Takoví lidé se nespokojí s tím, že jsou dost dobří. Nestačí jim, že jsou lepší, než bývali. Neustále se rozvíjejí a snaží se dosáhnout nejvyšší úrovně svého já. Nakonec jsem se jedním z nich stal, díky čemuž jsem byl na shromáždění veteránů zahraničních válek oceněn.

„Chci poděkovat svojí mámě, která…“ Když jsem přestal vzlykat, publikum mě odměnilo dalším potleskem a vrátil jsem se do přítomného okamžiku. „… která mě nikdy nezvedla, když jsem spadl. Musel jsem se zvednout sám.“

Když jsem domluvil, veškeré emoce se zklidnily. Poctěn tím, že jsem obdržel vyznamenání, které by většina lidí považovala za vrchol kariéry, jsem odešel z pódia do neznáma. Říká se, že se železo brousí železem, já jsem ale z armády odešel a už mě nikdo do ničeho nenutil.

Do háje s tím.

Vždycky jsem byl předurčen k tomu, abych se stal bojovníkem, který si sám brousí meč.

VÝCVIK Č. 1

Patnáct let pracuji jako zdravotnický záchranář. Když sanitka dorazí na místo, kde se stalo něco velmi traumatického, začne takzvaná „zlatá hodina“. Ve velké většině případů máme na záchranu kriticky zraněné oběti jen šedesát minut. Začnou ubíhat v okamžiku, kdy k nehodě dojde, a tento čas plyne až do chvíle, kdy je pacient dopraven do nemocnice. Když na místo nehody dorazíme, máme už zpoždění, a tak je velmi důležité, abychom stav každého pacienta zhodnotili rychle a přesně. Někteří jsou identifikováni jako „naložit a odvést“, protože potřebují specifické, urgentní zákroky, které nemůžeme na místě provést. Jiní jsou identifikováni jako „zůstat a konat“. Přestože může být jejich stav hrozivý, díky svým dovednostem dokážeme zajistit, aby přežili převoz do nemocnice. Jednou z prvních věcí, které děláme, když se k pacientovi dostaneme, je vyšetření jeho dýchacích cest a krevního oběhu. Musíme se postarat o to, aby dýchací cesty nebyly ucpané, plíce se nafukovaly a nedocházelo k silnému krvácení. Problémy dýchacích cest a krevního oběhu jsou obvykle zřejmé, ale občas se setkáme se zraněním odvádějícím naši pozornost od vážnějších problémů.

Představte si roztříštěnou nohu zkroucenou přes pacientovu hlavu. Když vidíte končetinu tam, kde nemá být, je snadné ji napravit. Vypadá to tak děsivě, že nám instinkt velí všechno ostatní ignorovat a nejprve vyřešit tento problém. V tak prekérní situaci jsem viděl už spoustu záchranářů, ale komplikovaná zlomenina nebo vykloubená končetina obvykle nikoho nezabijí, pokud neodvedou naši pozornost od jiných problémů, například od toho, že pacient má plíce plné tekutin nebo může vykrvácet. Takové rozptylující zranění je cokoli, co svádí záchranáře k tomu, aby zapomněli na běžné postupy. Může se to stát komukoli, což je důvod, proč musíme být ostražití. Je to otázka života a smrti.

Totéž lze říct o psychických újmách, které jsem zažil. Když mi bylo čtyřiadvacet let, věnoval jsem přílišnou pozornost týrání, zanedbávání a rasistickým narážkám a neuvědomoval jsem si, jak je můj život zpackaný. Nic z toho, co se mi stalo, nebylo fatální, avšak to, co nám otec dělal, mě dlouho trápilo a cítil jsem se tak osamělý, že jsem odmítal žít. Pokud ale toho, co se vám stalo, celý život litujete nebo se ptáte „proč zrovna já?“, zemřete, aniž byste cokoli dokázali.

Cesta do Buffala byla naprosto rozptylující. Místo abych změnil svůj život, vyrazil jsem na misi, jejímž cílem bylo shromáždění důkazů. Když jsem si to později uvědomil, bylo téměř nemožné, abych se stal členem Navy SEALs. Byl jsem tak obézní, že kdybych přibral několik dalších kilogramů, nedokázal bych dostatečně zhubnout.

Jste příliš dlouho ustaraní. Je na čase, abyste se zaměřili na věci, které vás katapultují kupředu.
#Rozptylující Zranění #NikdySeNezastavím