Kroniky Edenu – Průvodce

Copyright © 2025 by Nicole Karráová

Copyright Illustration © 2025 by Lenka Šimečková

Copyright Map © 2025 by Adéla Stopka

ISBN 978-80-284-0939-5

Všem, kterým z nezahojených ran vytéká temnota.

„Kdyby Bůh neexistoval, museli bychom ho vymyslet.“

– Voltaire, básnická epištola

Épître à l’auteur du livre des Trois imposteurs

(Dopis autorovi Knihy tří podvodníků)

„Každá duše pozná nebe.“

– staré edenské přísloví

Prolog

tarom

Prázdná ulice byla vlhká od deště a ve vzduchu visel pach spáleného masa. Tarom stál tiše pod okapem opuštěného domu a sledoval, jak dva pohřebáci vyvážejí na nosítkách tělo zabalené v černém pytli. Celou ulici osvětlovala pouze světla z majáků, vrhajíc na oloupané omítky domů mlhavý červený opar.

Pohřebák přejel práh domu, nosítka hlasitě zaskřípala a tělo na nich poskočilo. Za nimi klopýtal mladý muž v šedém oblečení, ve vyčerpaných očích naprosto ohromený výraz. Zastavil se a natáhl ruku, jako by chtěl nosítka zastavit, ale pak si to rozmyslel.

Tarom opustil stíny a přešel ulici k domu. Těžké podrážky jeho bot mlaskaly na mokrém asfaltu, zatímco se přibližoval k těm pár chudákům číhajícím kolem sanitek. Zoufale se snažili zachytit alespoň střípek tragédie, který by mohli převyprávět sousedům dřív, než se neštěstí dostane do novin. Obešel pohřebáky, přestože ho nemohli vidět, a prošel kolem muže, který tak zdrceně sledoval, jak nakládají tělo do sanitky.

V domě ho do nosu znovu štípl pach spáleniny. Dva policisté stáli vedle dveří, mladší zapisoval, ten starší diktoval.

„Koroner je na cestě, převezme ohledání těch dětí. Sanitáři je nemůžou převézt, vzhledem ke stavu… Dealera právě odvážejí a pro ženu se vrátí, jakmile ho naloží do pohřebního vozu.“

Policista si sundal brýle. Vypadal unaveně, jako by ho vyčerpávalo odříkávat slova nahlas, zpečetit tak osud obětí do dokumentů pro soud, který stejně nikdy neproběhne. Všichni, které by soudil, byli už dávno mimo dosah jakéhokoliv pozemského zákona.

Ale ne jeho zákona.

Zapisovatel zvedl oči a s připravenou tužkou se nejistě podíval na staršího kolegu, co dál. Spoušť kolem nich byla omezena primárně na kuchyň v zadní části domu, ze které odsud byla vidět pouze zčernalá lednice. Ze zdevastované místnosti právě vycházeli dva hasiči. Mlčky prošli kolem policistů. Jen prázdně zírali před sebe.

„Máte představu, co se tady stalo?“ zeptal se zapisovatel a rozhlédl se. Dům by byl v hrozném stavu i bez spáleniny. Konferenční stolek v předpokoji byl ulepený, plný starých obalů od fastfoodu a přetékal na něj obsah dvou popelníků. Do jednoho z nich byla zapíchnuta injekční stříkačka.

Policista si mezitím opět nasadil brýle a upravil si čepici. „Drogy. Tohle udělají se životem drogy.“

Tarom se uchechtl a překročil kupu rozházeného oblečení. Nohama jemně dusal spadaný popel, který rozprášily boty záchranářů. Ještě než vešel do kuchyně, zřetelně poznal pach ohořelého masa.

Tam, nad dvěma maličkými těly spečenými dohromady, stála žena. Plavé vlasy měla stažené dozadu a dívala se na hromádku spálené černoty. Po tváři jí tekly slzy, ale ústa nechala otevřená v němém výkřiku, jako by sama hořela, upoutaná k hranici. Tarom přimhouřil oči a prohlédl si okolní spoušť.

Duše dětí už byly dávno pryč. Ani nečekal, že je tam najde. Čím méně let s tělem nehpesh poutalo, tím rychleji cestovaly. Muže před domem klidně oželel, ale tuhle ženu chtěl. Někomu by k důkazu jejích muk stačil jediný pohled do její tváře. Tarom ale věděl, že může být hůř. Vždy mohlo být hůř.

Všimla si ho. Její tělo se napjalo. Podívala se na něj šílenýma očima.

„Moje děti,“ zachraptěla, jako by už dlouho křičela. Zavřela ústa a olízla si rty, pak prudce vydechla, jako by na vlastním jazyce ucítila kouř, který z jejích dětí už dávno nestoupal. Znovu na ně pohlédla a tvář jí zkřivil příliv čerstvé trýzně.

Tarom překročil spálenou hromádku a stoupl si přímo před ni. Podívala se mu do tváře s němou otázkou. Věděl, že přemýšlí. Snaží se vzpomenout si, proč tam nemá být, proč jí to přijde špatně. Jenže všechny odpovědi byly pohřbené pod bolestí a šokem, nedosáhla na ně. Začínala panikařit.

Vzal ji za ruku. Jemně ji pohladil a zadíval se jí do očí.

„Zabila jsi je.“

Její oči se ještě víc rozšířily. Otevřela pusu, ale nevydala ze sebe ani hlásku, vypadala jako ryba, která lapá po vzduchu.

„Už je po všem,“ konejšil ji. „Už je to dokonáno.“

Ona ale vrtěla hlavou, pomalu, zmateně.

„Teď půjdeš se mnou.“

Žena přestala vrtět hlavou a upřela na něj zrak tak intenzivně, až se jí zatřepotaly řasy.

„Kdo jsi?“ vydechla.

Tarom jí neodpověděl, jen mávl rukou a vedle něj se zhmotnila temnota do studeného víru. Přitáhl si ženu blíž. „Buď šťastná, že jsem pro tebe přišel já. Samael by nebyla tak příjemná,“ usmál se a vešel s ní do temnoty.

*

Žena ležela přivázaná na stole a její světlé vlasy visely přes dřevo v zacuchaném chomáči. Zachrastila řetězem, kterým měla spoutané ruce.

Tarom k ní stál zády, skloněný nad svými nástroji. Přemýšlel, který použije, a jeden po druhém je bral do ruky. Ostrý nůž, malé kleštičky, železné kladivo. Osahal dřevěnou rukojeť posledního nože a všiml si malé praskliny po straně. Potěžkal ho a přehodil z jedné ruky do druhé. Vtom žena zaskučela.

„Ale no tak,“ otočil se na ni. Podívala se přímo na čepel v jeho ruce a rty se jí roztřásly.

Byli spolu hluboko v podzemí Temného paláce. Byla to jen jedna studená malá cela mezi stovkami dalších. Nebylo na ní nic speciálního ani zajímavého. Vlhký kámen, žádné okno a klenutý strop, který se ztrácel ve tmě. Měl tyhle cely rád, byly velmi jednoduché na údržbu a kompaktní, skoro útulné. Skvělé místo na práci.

„Ty se bojíš, že umřeš,“ obvinil ji. Ona jen zírala, ztuhlá šokem. Znal tenhle pohled, měl jejich odpovědi naučené nazpaměť.

Já za to nemůžu.

Byla to nehoda.

Omlouvám se.

Nechtěl jsem.

Na žádném z jejich slov nezáleželo. Na jejich křiku nezáleželo. Jediný bůh, kterého mohli poznat v jeho malých celách, bylo utrpení.

„Víš, kdo jsem?“

Žena zavrtěla hlavou. Ještě si nevzpomínala.

„Jak se jmenuješ?“

Něco zamumlala.

„Nerozumím ti.“

„Ingrid.“

Usmál se na ni. „Ahoj Ingrid.“

Ženiny oči se zalily slzami.

„Víš, proč jsi tady?“

Zavrtěla hlavou.

„Kde jsou tvé děti, Ingrid?“

Ingrid zavzlykala a hlasitě zakvílela. Tarom nesnášel, když křičeli takhle brzy. Přistoupil k ní a chytil ji za bradu.

„Nekřič,“ přikázal. „Špatně se mi soustředí, když takhle křičíš.“

Ingrid protočila panenky, až odhalila bělmo očí. Snažila se udusit výkřiky v sobě, a když pustil její bradu, ona k jeho potěšení zůstala zticha.

„Pamatuješ si jejich tváře?“

Nečekal na odpověď a položil dřevěný nůž zpět. Ingrid zachrastila okovy.

„Vsadím se, že když zavřeš oči, stále je vidíš.“

Položil dlaně vedle její hlavy a roztáhl prsty. Měl rád své dlouhé prsty, ruce umělce – tak jim říkala jeho sestra. Sedávala vedle něj, když hrál na piano, hlavu položenou na jeho rameni. Hrával jí rád. Teď se jeho dlouhé prsty umělce obemkly kolem Ingridina krku.

„Chtěla by ses na jejich tváře dívat už napořád, Ingrid?“

Byl u jejího obličeje tak blízko, že cítil její dech. Bělma očí měla popraskaná a červená od pláče a stresu, ale i tak byly její oči až nepatřičně krásné. V rozšířených zorničkách měla kromě azurové modři vetkané ty nejmenší nitky zelené. Jako skleněnka, na které si dal někdo záležet. Pravé oko měla nepatrně světlejší. Obyčejný člověk by si toho nevšiml. Ale on dokázal rozpoznávat malé rozdíly mezi světlem a temnotou lidských duší se železnou přesností.

Věděl, že sestra myslela jiného umělce, když popisovala jeho ruce. Ale on věděl, že umění je různého druhu. Třeba zaplést svou temnotu mezi vlákna myslí kolem sebe. Tak, aby mu pověděly to, co chtěl. Tak, aby do nich vložil myšlenky, které by se tam jinak neobjevily. Každá mysl byla jen spojením stvoření a rozkladu a ty nejčernější myšlenky byly vždy jeho. Naučil se to jako dítě. Některé mysli byly měkké ovoce, do kterého se lehce zakousnul. Jiné musel rozlousknout jako tvrdý ořech.

Ale ta Ingridina trpěla tak moc, že mu nekladla žádný odpor. Bolest – to bylo to, co mu vždy nejlépe otevřelo dveře do jejich vědomí.

Vytáhl z ní stále čerstvé vzpomínky na její děti. Dvě maličká stvoření – děvče a chlapec. Hráli si na zemi u pohovky, v rukou spálené hrnce a otlučené hrnečky. Holčička předstírala, že nalévá bratrovi polévku. Chlapec vzal neviditelnou lžíci a nabral si sousto.

Vzpomínka se zatřepotala.

Ingrid trpěla.

Ale mohlo být hůř.

Zabořil se do její mysli pořádně a zatáhl. Vtom se před nimi objevil… poslední obraz, který Ingrid viděla. Malé ručky v plamenech – stále se držely. Stále spolu.

I teď, v té vizi, slyšel Ingridin vřískot.

Takhle se měla cítit navždy. Použil svůj rozklad a vymazal všechno ostatní. Rozpustil všechny ostatní myšlenky, které se netýkaly jejích dětí. Ale než stihl práci dokončit, než stihl poslední vzpomínku zaseknout v nekonečné smyčce v jejích očích, dveře cely se rozletěly.

„Můj pane.“

Ve dveřích se mračila Samael. Dlouhé černé vlasy si stáhla do vysokého ohonu na temeni hlavy a úzké oči přimhouřila, když přejela pohledem po Ingrid. „Myslela jsem, že to je moje nehpesh. Na tohle máme systém.“

Pokrčil rameny.

„Domluvili jsme se, že nebudeš sklízet duše.“

„Měl jsem speciální zájem ji přivést. Šlo o dvojčata.“ Musela tušit, že pro ni bude chtít jít.

„Já tomu rozumím, můj pane. My jsme všichni vděční, že jsi nás přivedl na tuhle cestu. Všichni chápeme, proč je potřeba nehpesh trestat. Ale teď máme efektivnější způsob.“

Tarom se podíval zpět na Ingrid. Matku, která selhala. Teď z ní byla jen skořápka.

„Tohle je ta nejdůležitější práce ze všech,“ řekl.

Samael s lehkou úklonou přikývla. „Samozřejmě, ale Erecie není bezpečná. Co kdyby tě viděli?“

„Kdo by mě mohl vidět?“

Významně se podívala nahoru. Následoval její pohled se zachechtáním.

„Serafové na Erecii nechodí.“

„Prosím, pane. Já vím, jak je pro tebe důležité nezapomenout…“ ukázala na Ingrid, jako by jí ženino tělo mohlo pomoct nalézt správná slova, „… kde to začalo. Ale na sklízení duší máme systém.“ Její frustrace měla podtón skutečných obav.

Tarom si povzdechl. Samozřejmě měla pravdu. Po tom, co Matka odmítla potrestat duše za jejich hříchy, zamkla ho do této pusté dimenze. Myslela si, že ho tím nadobro odřízne od jeho pravého poslání. On si ale našel způsob, jak pokračovat v práci, kterou sám sobě stanovil. Jenom to teď trvalo déle.

„Čas od času si to potřebuju připomenout,“ připustil. Tolik nehpesh mu stále unikalo! Tolik násilí, tolik bezpráví, které ještě nezvládl potrestat! „Občas mi to připadá nekonečné.“

Otočil se k Ingridinu zuboženému tělu. Na špičce jazyku cítil temnotu, která z její duše sálala. Byla sladká jako vždy, jeho věrný přítel, jeho samotná podstata. Moc, která poháněla jeho svět. Ještě teď se mohl natáhnout a vysát ji do poslední kapky. Ale Samael měla pravdu. Měli systém.

„Tak je sem pusť,“ souhlasil a odstoupil od Ingrid. Samael udělala krok doprava a odhalila tvora, který se jí skrýval za zády.

Klipoti byli stvořeními ostrých hran a špičatých ostnů. Jejich těla byla skoro stínem, kdyby nebylo menších i větších bodců, které jim vyrůstaly z těla a trčely do stran. I jejich končetiny byly jen špičaté kůly, po kterých se pomalu sunuli vpřed za ostrého klap, klap. Tenhle byl větší než on nebo Samael a musel se sklonit, aby vešel do dveří. Zastavil se u vchodu a zavětřil, hlava skrytá ve stínech se mu zatočila a odhalila zářivě bílé oči, které hledaly svou oběť. Tarom ustoupil, aby dal tvorovi prostor. Chtěl se ale dívat.

Klipot se jako přerostlý krab přiblížil ke stolu. Ingrid tvora neviděla. Cítila ale jeho přítomnost, protože zachrastila okovy v chabém pokusu se osvobodit. Její obličej stáhla úplně nová hrůza. Než ale stihla cokoliv udělat, klipot se napřáhl jedním z bodců a namířil ho na ženino levé oko. Ingrid okamžitě ztuhla, ani nedýchala. Bodec se zastavil jen centimetr od jejího oka. Potom z bodce vyjela temnota, která se zformovala do ostré jehly, a zajela jí do oka.

Nejdřív nekřičela, byla zticha, pouze v naprostém šoku držela hlavu oproti démonovi. Když jí ale temnota zajela dál do hlavy a zastavila se, z hrdla jí vyrazil nelidský skřek.

Temnota kolem démona se zavířila.

A bylo dokonáno. Démon vysrkl ženinu temnotu, jako by to byla ústřice.

1

claire

Erecie není úplně nepodobná Edenu, ale projevy světla a temnoty v něm nenalezneme. Jako svět je celkem obyčejný,

ale nepřísluší nám soudit boží dílo.

Matka ho stvořila přesně tak, jak zamýšlela.

– Malacký kánon

Claire vždycky vídala divné věci.

Už dávno tomu nevěnovala pozornost, protože pro každou podivnou nebo fantaskní věc nakonec bylo nějaké logické vysvětlení. Přijala, že její realita, jakkoliv mohla být občas zábavná, je zoufale a neutišitelně obyčejná.

Takže když při řízení viděla po stranách silnice divná světla, neohlížela se. Matka jí říkávala, že to jsou andělé. Od učitelky přírodovědy nakonec zjistila, že to jsou skvrny na bulvě. Zřejmě měla v oku špínu, kterou se tělo pokoušelo vypudit. Nuda.

Claire nenáviděla řízení, protože jí to nešlo. Vynakládala až nepřiměřeně velké úsilí, aby dala pozor na všechny kroky, které nutily její auto k pohybu. Už jen nastoupit byl proces o několika krocích.

Zkontrolovat, že nemá zařazenou rychlost.

Nastavit zrcátko.

Připnout pás.

Dát klíčky do zapalování.

Sešlápnout spojku a zařadit.

Zkontrolovat, že jí nikdo nestojí v cestě.

Pomalu spojku pouštět a rozjet se.

Někdo na ni zezadu zatroubil. Zamumlala tichou nadávku, ale přeci jen trochu přidala. Složka, kterou položila na místo spolujezdce, se trochu svezla ke straně a odhalila papíry, které v ní ležely. Na první straně na ni jako natažený prst ukazovalo její jméno. Vedle papírů ležel její mobil a ona si uvědomila, že ho nepoložila na magnet na palubní desce. Když ho zvedla, všimla si notifikace na displeji.

Nepřečetla si ji, místo toho se dívala dál před sebe. Někde v rohu oka se jí mihla další skvrna na bulvě. Neohlédla se za ní.

Nebyla to jen světýlka. Ve tmě občas viděla pohyblivé siluety. Jako malá se probouzela do noci, ve které na ni promlouvaly podivné postavy. Nikdy se jich nebála. Věděla, že se jí to jen zdá. Taky si myslela, že vídá neviditelné lidi. Pak pochopila, že někteří lidé prostě neviditelní jsou. Třeba bezdomovkyně, která bydlela u popelnic vedle její kanceláře. Tu nikdo neviděl. Ona po několika letech, kdy tam pracovala, vlastně taky ne. Občas se za to styděla. Ale copak to takhle nedělal každý?

Autem se rozdrnčel telefon. Když uviděla, kdo jí volá, neubránila se povzdechu. Zmáčkla tlačítko a prostor naplnil pronikavý hlas jejího kolegy.

„Kde jsi?“

„Taky tě zdravím, Lucasi.“ Lucas byl jedním z designérů jejich mezinárodního týmu. Nebyl její nadřízený, ale moc rád by si to myslel.

„Klient nám vrátil ty nákresy. Je to na změnu celého projektu. Musíme si dát debrief, poslal jsem ti pozvánku na třináct nula nula.“

Mlčela. Kdyby se podíval do jejího kalendáře, tak by viděl, že má dnes volno. Měla dost velké podezření, že to i věděl. Chtěla ho nechat trochu vycukat.

„Jsi tam? Slyšíš mě?“

„Jsem tady, Lucasi.“ Už dávno zjistila, že když často říkáte něčí jméno, představuje to jistou dominanci. Používal to její bývalý šéf, když ji chtěl ponížit.

„Takže budeš tam?“

„Lucasi, díval ses ke mně do kalendáře?“

„Já… Ano.“ Zněl trochu nejistě. Claire se usmála.

„A cos tam našel?“

„Potřebuju vědět, že si nad to spolu sedneme. Musíme to poslat…“

„Cos tam našel?“

„Máš volno.“

„Mám volno,“ zopakovala po něm. „Zavěšuju,“ upozornila ho a natáhla se po telefonu.

„To jako necháš klienta na holičkách?“

Zastavila ruku ve vzduchu. Tak on jí bude vyhrožovat?

„Lucasi, kdo přivedl tohohle klienta do firmy?“

Lucas mlčel, protože to byla ona.

Před půl rokem s ním sdílela řešení problému, který klienta trápil roky. On místo toho, aby na ni počkal, vykradl skoro celou její prezentaci a představil ji klientovi. Zatímco měla volno kvůli matčině pohřbu. Sám to představil jako „záchranu“ a všem ve firmě to odprezentoval tak, že musel „udržet klienta“. Všichni považovali za samozřejmé, že si klient Lucase oblíbil. Ředitelka rozhodla, že se o práci na něm budou dělit. Ona ho ale schválně pustila. Věděla, že to Lucas dřív nebo později pokazí.

„A pokud teď odejde, na čí hlavu to padne?“

Lucas mlčel, protože to teď byl jeho klient. Spadlo by to na jeho hlavu.

„Nevím, co s tím mám dělat,“ přiznal nakonec tak neochotně, že zřejmě musel zavřít oči, aby to řekl. Ale Claire v sobě nemohla najít ani špetku empatie. Chtěla ho potrestat. I kdyby to znamenalo, že klient z firmy odejde.

„Vyřeš to,“ řekla chladně a zavěsila.

*

Zastavila na rohu školy a zapnula blinkry. Z dálky slyšela, jak uvnitř zvoní konec hodiny, a stáhla okénko, aby se nadechla čerstvého vzduchu. Na jejím telefonu blikla další notifikace, e-mail od její právničky. Anita byla Běloruska, která se specializovala na rodinné právo. Měla těžký přízvuk, byla naprosto nekompromisní a krutě upřímná. Přesně to Claire potřebovala. Donutila ji uvěřit, že to zvládnou.

Právnička jeho otce nebyla nejlepší, i tak ale dokázala způsobit dost problémů. Složka, která jí dělala spolujezdce, mluvila za vše. Výpis z bankovních účtů, deset různých prohlášení od jejích přátel, včetně dvou naprosto ukázkových doporučení od ředitelky i majitele agentury. Posudek psycholožky a orazítkovaný výpis z trestního rejstříku. Neměla co skrývat, ale to bohužel nestačilo. Ne na to, aby jí svěřili do péče dospívající holku, která má stále ještě jednoho rodiče naživu. Musela prokázat, proč její otec není schopen vychovávat dítě.

Jak se pokoušel vychovávat ji.

*

Za rohem školy se mihl stín. Než se stihla otočit, zahlédla ji. Ellie byla jemnější verzí své starší sestry. Claire měla výrazné rysy, které její tmavý obličej podtrhovaly, a dlouhé vlasy nosila vždy spletené, aby zůstaly na místě. Zato Ellie měla tvář milejší a kulatější, s velkýma hnědýma očima. Vlasy nosila krátce zastřižené a teď se jí pohupovaly kolem obličeje, jak se rozhlížela kolem. Claire zatroubila a několik lidí se po ní otočilo. Ellie svitlo v očích překvapení. Tohle auto ještě neviděla.

„Ty máš nové auto?“ řekla, když nasedla.

Claire jen něco zabručela a dívala se, jak si zapíná bezpečnostní pás. Teprve potom se rozjela.

Ano, měla nové auto. Byla to jedna z mnoha výhod jejího povýšení, stejně jako nová kancelář na patře, které bylo vždy rezervované pouze pro manažery. Roky si přála, aby jí někdo vysvobodil z pekla open spacu, které musela zažívat o patro níž. Teď tu kancelář nemohla vystát. Holé studené zdi ji dusily. Její asistentka na ně pověsila barevné fotky krajiny, které zřejmě koupila v sekci náhodných obrazů v Ikea. Připadalo jí to stejně nevhodné jako zdobit rakev.

Sešlápnout spojku a zařadit.

Zapnout blinkr.

Zkontrolovat, že jí nikdo nestojí v cestě.

Pomalu pustit spojku a rozjet se.

„Jak bylo ve škole?“

„Vážně?“

„Co?“

„Vážně se mě ptáš, jak bylo ve škole?“

Claire se zamračila. Nechápala, v čem je problém. „Jo?“

Ellie se zasmála. „Nevím, asi dobře. Máme hodně testů, přípravka na přijímačky a tak…“

„Přijímačky? Ellie, máš ještě minimálně tři roky do maturity.“

„Když se začnu připravovat teď, nebudu to pak muset dohánět.“

Claire se usmála. Ellie nenechávala nic náhodě. Chtěla se dostat na dobrou střední školu a jít na vysokou. V tom si byly podobné – vždy připravené. Po matčině pohřbu se ani jedna nenechala vykolejit. Na její smrt se totiž dlouho připravovaly. A ani jedna neměla truchlení ve zvyku.

„Tak jo,“ přikývla a rychle po ní střelila pohledem, než se zase vrátila očima k silnici. Ellie se dívala napjatě před sebe. Ani jedna nechtěla podstoupit to, co je dnes čekalo. Ale po dnešku už to bude za nimi a Ellie si bude moct vydechnout. Bude v bezpečí.

„A jak bylo v práci?“

Claire se překvapeně zasmála. „Cože?“

„No, jak bylo v práci?“

„Super.“

„Super?“

„Jo, super.“

Ellie si odfrkla. „Vždyť tu práci nesnášíš.“

„Většina dospělých nemá ráda svoji práci.“

„To není pravda.“

„A kolik dospělých znáš, prosím tě?“

Ellie se zavrtala do sedadla a překřížila ruce. „No, já to rozhodně takhle nechci.“

Claire zabočila a zastavila, protože na semaforu padla oranžová. Někdo na ni zezadu zatroubil. Poklepala na volant. Ellie byla vždycky idealistka.

„Občas prostě musíš dělat věci, co nechceš.“

„To je pitomost,“ zamumlala Ellie a Claire měla co dělat, aby si nepovzdechla. I ona měla v plánu po vysoké odjet do zahraničí, fotit a cestovat, žít každých pár měsíců někde jinde. Ale pak onemocněla máma. Potřebovala práci, při které jí byli ochotni svěřit dospívající holku do péče. Musela mít našetřeno, musela mít pevný domov a rutinu. Jakmile přišla diagnóza, musela se připravit na tu nejhorší možnou variantu. Která nakonec přišla.

Nehádala se se sestrou. Vždyť všechno to vynaložené úsilí bylo právě o tom poskytnout sestře trochu jiný život. Takový, při kterém by se mohla doopravdy rozhodnout, co chce dělat.

*

Když našly uvnitř soudní budovy Anitu, tvářila se kysele.

„Váš otec tady ještě není.“

Ellie si dlouze, teatrálně povzdychla, ale Claire se kupodivu uvolnila. To nejhorší na tomhle celém bylo ho vidět. Obě dvě se posadily a Ellie vytáhla telefon a otevřela zprávy. Okamžitě začala něco vyťukávat.

Claire nebyla tak hloupá, aby se zeptala, komu co píše. Místo toho pozorovala ženu v šedých šatech, která seděla na lavici opodál. Rozhlížela se kolem a ve vrásčité tváři měla znepokojený výraz. Claire přišlo její oblečení dost zvláštní. Ale nikdo si ji neprohlížel, takže usoudila, že o nic nejde.

Trochu si poposedla a dřevo lavice pod ní zavrzalo. Připadala si podobně, tvrdá a ztuhlá, jako prkno. Musíš se uvolnit. Stejně s tím nic neuděláš, je to jako jít k zubaři. Nervozita ničemu nikdy nepomohla, jí rozhodně ne.

Co nejhoršího se může stát?

Tohle byla její oblíbená otázka. Proto jí její šéfová s oblibou říkávala „krizový manažer“. Ráda se vždy připravila na nejhorší možné varianty. Představila si je v hlavě a doplnila je o náležité krizové scénáře. Podle její terapeutky to je nešťastný způsob života. Že si místo toho má říkat: „Co když to dopadne dobře?“ Ale podle její zkušenosti štěstí přálo připraveným.

Dobře, co nejhoršího se mohlo stát… Její otec mohl ztropit scénu. To zvládne, protože těch už zažila hodně. Navíc jsou na veřejnosti, kde jí nemůže skutečně ublížit.

Za druhé, soud by mohl celý případ shodit ze stolu. Anita ji varovala. Pro Ellie by to znamenalo komplikace – Claire by ji musela přestěhovat bez jeho souhlasu, stále by byl její zákonný zástupce… To by bylo nepříjemné. Ale tohle taky zvládne.

Za třetí, soud jí nedovolí vypovídat. Žaludek se jí stáhl. To se stát prostě nesmí. Už to v sobě neudrží ani jediný den. Hodlala to všechno nechat zapsat do soudního záznamu. Jako by to podepsala krví. Vytesala do kamene. Díky tomu už pravda nikdy nezmizí.

A nakonec? Mohla by začít při výpovědi plakat.

Zaťala ruce v pěst tak pevně, až se jí roztřásly lokty. Nebude brečet. Prostě nebude.

Bylo tu až příliš proměnných. Dvě situace, ze kterých neměla cestu ven. Stáhlo se jí hrdlo.

„Jsi v pohodě?“

Nevšimla si, kdy Ellie přestala psát. Rychle vyhladila výraz a usmála se. „Jasně.“

„Připadáš mi nějaká mimo.“

Claire se zvedla a nervózně se zasmála. „Myslíš?“

Ellie občas měla podivnou schopnost vidět jí přímo do srdce a odhalit všechno, co by před ní nejradši skryla. Už jako malá ji vždycky nachytala při lži. Vždycky, když Claire něco provedla a snažila se to před sestrou ututlat, nasadila na obličejík pobouřený výraz a šla přímo k věci.

„Víš, že to nemusíš dělat, že jo?“

Zastavila se. Ellie měla své naivní oči doširoka otevřené. U kohokoliv jiného by to považovala za směšné, ale znala svou sestru. Věděla, že to myslí upřímně. Dostala chuť ji obejmout pro tu neokázalou ušlechtilost, kterou si vůbec neuvědomovala. Nechápala, že Claire nemá na vybranou. Byla za to ráda.

„Neboj se. Dopadne to dobře,“ ujistila ji.

„Jasně.“

„O co jde? Myslela jsem, že v tom jsme spolu.“

Poprvé pořádně zavnímala náladu mezi nimi. Z nějakého důvodu se jí rozbušilo srdce. Ellie vypadala, že hledá slova.

„Nejsem si jistá, jestli to je správné.“

Claire se k ní posadila. „Proč by to nebylo správné?“

„Nech to být. To je jedno.“

„Ne, řekni to. Chystám se pro tebe svědčit před místností plnou lidí, takže jestli máš pochybnosti…“

„Pro mě,“ zopakovala po ní tak tiše, že si nebyla jistá, jestli ji správně slyšela. „Já jenom, že to je ten nejdrastičtější krok, který jsme si mohly vybrat.“ Claire skryla úsměv. Ellie ráda používala velká slova. Která šestnáctiletá holka používá slova jako „drastický“?

„Mně to nevadí,“ ujistila ji.

„Já vím, že ne.“

Claire se zvedla. „Já to nedělám pro sebe.“

Ellie si povzdechla. „Jasně.“ Mělo to asi znít smířlivě. Ale Claiřin mozek dnes neuvažoval racionálně. Měla chuť se na sestru rozkřičet. Věděla, že by to ničemu nepomohlo. Tohle byly jen nervy. Nechápala všechny souvislosti.

„Půjdu na chvíli na vzduch.“

„Počkej… Claire!“

Ale ona už sbíhala dolů ze schodů.

*

Na ulici bylo rušno. Auta se po ulici vzájemně postrkovala a troubila, jako kdyby všichni stáli ve frontě na vyprodané zboží. Rozhlédla se. Její otec stále nikde. Samozřejmě přijde pozdě, upoutá na sebe veškerou pozornost, všechny obšťastní úsměvy… Seběhla schody dolů na ulici.

Možná si to celé vyložila špatně. Třeba Ellie o její pomoc opravdu nestojí. Ta myšlenka ji zasáhla jako balvan do břicha. Co když opravdu nestála o to, aby žila s ní? Věděla, že to, co rozpoutala, bylo trochu šílené. Ale Ellie ji v tom od začátku podporovala. Bylo to snad proto, aby ji uspokojila?

Představila si, že toho nechá. Že to celé nechá být a půjde domů, pustí si nějaký krvavý trhák a nebude muset brát ohled na nikoho jiného než na sebe.

Ta představa se jí líbila.

Z kanálu přímo před ní něco vyskočilo. Uskočila a zavrávorala, tak tak udržela rovnováhu. Znechuceně si pomyslela, že to bude krysa nebo hůř – potkan. Jenže tohle bylo mnohem větší než krysa. Stvoření vyskočilo na chodník a přímo na ni zíral malý zrzavý kocour. Měl nepřirozeně velké oči, snad až příliš lesklé, jako dva onyxové korálky.

Musel se někomu ztratit, ale neviděla nikoho, kdo by zvíře hledal nebo volal jeho jméno. Kocour odskočil směrem k silnici. Přece neskočí pod auto? Claire udělala zbytečný krok dopředu. Něco tady nehrálo. Z nějakého důvodu se jí zježily chloupky za krkem.

Vtom kocour skočil přímo do vozovky.

Claire vykřikla a skočila za ním za zvuku několika klaksonů.

V posledních chvíli ji napadlo, že je úplně blbá. Který idiot skáče do vozovky pro cizí kočku? Možná se i zastavila. Měla pocit, že se zastavila

Ale pak ztratila rovnováhu.

Nikdy se nedozvěděla, jestli ji někdo strčil. Necítila žádný náraz. V jednu chvíli tam stála a v druhou padala dolů.

2

tristen

Ti, v jejichž srdcích je náklonnost k víceznačnosti a odchýlení,

usilují o vlastní výklad a rozkol mezi námi.

Avšak nikdo nezná pravdu jako Matka.

– výňatek z Knihy Stvoření,

sepsané první velekněžkou Mater Lucis

Tristen sebou mrskla o podlahu. V nose ji štípal puch zvratků, vedle kterých dopadla. Zadržela žaludeční šťávy, které se chystaly uvítat neznámé příbuzné na dláždění.

Možná se měla nejdřív podívat, kam padá.

„Kdo je tam?“

Nezaklela nahlas, ale pomyslela si něco, za co by jí Irkala dala ještě před pár lety pohlavek.

„Říkám ti, že tam někdo byl.“

Dobře, takže nebyli tak slepí, jak si myslela. Zavřela oči a zavolala na stvoření – moc, světla, která jí prostupovala tak snadno jako vzduch, který dýchala. Přitiskla dlaň ke kamenné zemi a napojila se na ni. Najednou cítila každou částečku dláždění pod sebou, ale i kolem sebe. Nic se nevyrovnalo pocitu, který jí moc světla propůjčovala. Jako by celý svět byl složený z maličkých částí, které dokázala podle chuti přetvořit. Žádný materiál v říši nedokázal odolat síle světla.

Našla místo, kde stál ten muž. Cítila jeho tělo, dech z jeho úst, vlasy na jeho hlavě. Nemohla je však ovládat, aniž by se jich dotkla. Proto se soustředila na zem pod nimi, na které stále měla ruku.

Velmi opatrně, jako kdyby posouvala šachovou figurku, poručila dlažbě růst. Kámen ji poslechl okamžitě – místo pod jednou z velkých těžkých krabic se vyboulilo.

Krabice se nadzvedla.

Nemohla nechat kámen jen tak zase zmizet. Místo toho poručila kameni, ať z jedné strany ještě povyroste, a pokusila se z něj vytvarovat jakousi klouzačku.

Krabice sjela dolů.

Muž se tím směrem otočil a vyběhl za hlukem.

Nadzvedla se na rukou, posunula se k bedně, za kterou se schovávala. Ještě nesvítalo, takže byla zahalena rouškou tmy. Jeden zamračený pohled na oblohu jí však prozradil, že jí čas rychle ubíhá. Pokud se odsud nedostane, chytí ji.

A jak by to pro lásku Matky vysvětlila Irkale? Nebo Raguelovi?

Vytáhla se do podřepu a začala se plížit dopředu.

Měla neblahé tušení, že tu opět byla zbytečně. Celá tahle mise byla marná, honila se za přeludem spiknutí, které jí stále unikalo jako písek mezi prsty. Ale zpráva na jejím stole hovořila jasně. Atentát na Korunu měl proběhnout v den korunovace. A ona stále nebyla o nic blíž ke zjištění, kdo ho měl provést.

Doplížila se až k vratům na druhé straně. Městské domy byly v této části Alby malé a do jejich vchodů se sotva vešel jeden člověk. Všechny v této čtvrti však měly pavlač. Pokaždé, když se vrátila nová várka duší z Erecie, začala nějaká nová móda. Zrovna teď to byla vlaková doprava. Irkala tomu říkala průmyslová revoluce a mávala nad tím rukou. Jejich vlaky však nepohánělo uhlí, ale magie světla. Cokoliv, aby se vyhnuli těžbě Matčiny země.

Pokusila se otevřít dveře, ale zjistila, že jsou zamčené. Potichu zavrčela, otrávená bezpečnostními opatřeními, která ji sice nemohla zastavit, ale otravně ji zpomalovala. Znovu sáhla po světle a tentokrát nechala částečky vzduchu kolem své dlaně zformovat do malého krystalu luminusu, který opatrně vložila do zámku. Chvíli se soustředila, dokud neucítila, jak se celý luminus o něco roztáhl, aby se vytvaroval do potřebného klíče. Potichu jím otočila a vyklouzla ven, doufajíc, že nikdo neviděl malý proužek světla, který její odemykání vyvolalo. Nečekala, aby to zjistila, a rozběhla se ulicemi Alby.

Její město.

Bílé město.

Albě se odjakživa říkalo Bílé město kvůli pískovcovým domům, světlým střechám, a hlavně bílému paláci, který stál na vrcholku skály se základy vytesanými do světlého kamene. Palác byl vidět i odsud, shlížel na celé město jako pyšný otec a měsíční světlo se od něj odráželo v působivé perleti. Pokusila se odsud zahlédnout své komnaty. Její pracovna nebyla nejvýše položenou v paláci, ale i tak měla moře před městem jako na dlani. Do přístavu vždy přijížděly lodě, chod města se nikdy nezastavil. Edenské obchodníky nezajímala zlomená srdce nebo politické krize. Jejich lodě vždy musely spustit plachty a vyplout.

S povzdechem zatočila od přístavu a rozeběhla se nahoru k paláci.

*

„Myslím, že bychom to měli zrušit.“

Irkalina vrásčitá ruka se zastavila nad mapou města. Málokdy se stalo, že ji Tristen překvapila, ale teď si to ani nedokázala vychutnat. Černé šaty se zvlnily, jak se stařena narovnala. Když se takhle napřímila, vypadala jako hůl, na kterou někdo navlékl plášť. Šedé vlasy jí po zádech rovně splývaly až k pasu.

„O čem to mluvíš?“

Tristen polkla a také se narovnala. Úzká koruna, která seděla na jejích krátkých světlých vlasech, ji tlačila do hlavy. Necítila žádnou úlevu, když ji ráno vyměnila za tmavý čepec, pod kterým svou kštici schovávala, když pobíhala v převleku po městě. Tohle však byla její pravá podoba. Dědičky trůnu. Královny regentky.

Upřela pohled na mapu rozloženou před nimi. Rozložené figurky znázorňovaly, na kterých místech budou stát členové vlády, zástupci kupeckých rodin, velekněží hlavních náboženských sekt. Přípravami trávily měsíce. Každý detail byl pečlivě naplánovaný. Poslední zkoušky měly proběhnout zítra. Jak pojede do svatyně. Kdy přesně se dotkne Matčina posvátného stromu. Irkala měla vše naplánované do posledního detailu – od koně, na kterém se poveze skrz město, až po postavení slunce v momentě, kdy dorazí na hlavní náměstí. Bylo to divadlo. Ale chápala, proč je důležité.

Tristen přešla pracovnu plnou rozečtených knih, které šisovalo vždy přítomné slunce. To měla na Bílém paláci nejraději. Ne zdobené zlaté židle, vysoké koberce nebo kudrlinky na balustrádách. Milovala vysoké stropy, rozlehlá okna a vzdušnost, která v paláci byla i přes počet lidí, vojáků a kusů nábytku, kterými se věčně proplétala.

Vzala z přeplněného pracovního stolu svitek papíru. Zamávala s ním na vysvětlenou a Irkalin výraz se zatvrdil.

„O tom jsme už přece mluvili. Ano, oznámení atentátu je znepokojivé. Nevěřím však, že se máme čeho obávat.“

Tristen promnula papír mezi prsty. Nevěděla, jak vysvětlit nepříjemný pocit v břiše, který z příprav měla. Korunovace se měla konat na svátek plodnosti, nejdůležitější svátek říše, který slavil obnovení moci a zrození nových nehpesh. Už dlouho ho slavili pouze symbolicky – nové nehpesh se v Edenu nezrodily od té doby, co její matka zmizela a Matčin Strom zůstával holý – bez svatých plodů, které by propůjčovaly napojení na bohyni.

Každý rok se ho účastnila nejen ona jako královna regentka, ale také celý její dvůr a většina hlavního města, nehledě na stovky poutníků, kteří na svátek přicestovali z celého Edenu. Akorát tentokrát měl strom konečně vykvést a ukončit tak její regentské období.

Měla pozřít jeho plod, převzít božskou moc a vládnout Edenu jako právoplatná dědička. Jako dcera bohyně.

Nemohla Irkale říct, že se už týdny pokoušela zjistit, kdo může atentát chystat. Skoro každou noc se vyplížila ven a snažila se dostat do pracoven podezřelých. Zatím se však neodvážila skutečně vloupat dovnitř. Vlastní zbabělost jí vadila, ale kdyby ji chytili, byl by to politický skandál nevídaných rozměrů. Irkala by jí to v životě neodpustila. A kdyby věděla, že se Tristen každou noc plíží po ulicích Alby bez jakéhokoliv doprovodu nebo ochrany…

„V sázce je příliš mnoho. Co když se jim to povede? Nemám žádného nástupce, jediný právoplatný dědic je…“

Irkala zvedla obočí. Neměla ráda, když před ní kdokoliv vyslovoval Taromovo jméno.

„Můj bratr,“ dořekla. „Miliony nehpesh, které upadnou v nemilost, pokud selžu. Kterým hrozí věčné zatracení.“

„Velmi melodramatické.“

„Irkalo, prosím.“

Místo odpovědi se Irkala posadila před ni a odhrnula si dlouhé šedé vlasy z tváře. Upnutý límeček černého pláště se jí napjal, když narovnala záda a dala si nohu přes nohu. Přísně se na ni podívala, jako by Tristen bylo zase pět a Irkala ji poučovala o historii Edenské říše.

„Sama nevěříš, že jediný způsob, jak tě zabít, je veřejně,“ řekla.

„Samozřejmě.“

„A pokud se takový pokus má stát, bude lepší, pokud proběhne na veřejnosti. Takový útok můžeme použít k posílení tvé pozice. Protože i kdyby se stal, ty ho přežiješ.“

Tristen si povzdechla a spojila ruce za zády. Postoj vojáka, který do ní vtloukl výcvik, jí dodal odvahu. Irkala a její ostříží pohled pro ni bývaly denním chlebem. Ale v posledních dnech pro ni bylo těžké čelit čemukoliv.

„Já se nebojím o sebe,“ řekla klidně.

Ta věta ji přenesla zpátky v čase. Slyšela ozvěnu vlastního hlasu, která se nesla prostorem její soukromé ložnice. Tehdy ještě nevěděla, že ji vidí naposledy. Že se s ní Oysha ani nerozloučí, než nadobro zmizí.

„Tak v čem je problém?“ Irkaliny oči si ji měřily s přesností vychovatelky, která se snaží chytit svěřence při lži.

Nevěděla, jak jí vysvětlit, co ji každou noc budilo ze spaní. Irkala Matčinu moc cítila, ale nebyla jejím přímým potomkem. Nemohla cítit to, co ona. A to, že je Matčina moc postupně opouští.

Stalo se to před nějakým časem, uprostřed jinak klidné noci. Spala vedle Oyshi a zdálo se jí o Matce, o tom, jak na ni hledí. Vykročila k ní, ale ona udělala jediný krok zpátky. Vtom se probudila a došlo jí, co se stalo, protože to cítila v kostech.

Matčina božská moc, která držela celý Eden pohromadě, ztratila jediné zrnko.

Od války uběhlo už tolik let, tolik let míru a pokoje. A přesto, teď, v naprosto obyčejný moment uprostřed noci, začala válka další. Válka o následnictví.

Věděla, že to její bratr cítí taky.

Za války příliš nepřemýšlela nad předáním moci, protože Matka byla stále v Edenu. Po válce ale zmizela a tehdy se do ní zakously první obavy. Ona a její bratr byli stvořeni jako dvě strany jedné mince, která měla zaplatit daň za udržení říší. Celou dobu však věřila, že Matka má další plán. Nějaké řešení, jak nahradit Taromovu část.

Jenže když se oné noci probudila, došlo jí, že se zmýlila. Matka ji opustila, každý den ji opouštěla znovu a Tristen věděla, že její moc odchází spolu s ní. Tu noc začaly tikat hodiny. A ona neměla nejmenší tušení, kdy čas vyprší.

*

Posadila se. Měla pocit, že táhne na ramenou tíhu, kterou neměla jak odložit.

„Co když to nebude fungovat? Co když má Triáda pravdu a opravdu existuje vyvolená, která má převzít vládu místo mě?“ Neřekla to potichu. Nebála se před Irkalou vyslovit svoje nejtemnější obavy. Irkala Matku znala. Proto zůstávala její nejbližší rádkyní, i když už nebyla její vychovatelkou. Věděla přesně, jak Tristenina matka přemýšlela a jaké plány stvořila.

Stařena se zvedla a opřela se o hranu stolu přímo vedle Tristen. Zvedla jí bradu.

„Triáda je sekta plná zmatených nehpesh. Ty jsi dcera bohyně. Máš plné právo převzít její moc a taky to uděláš.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Já mám vždycky pravdu.“ Přešla zpět k plánu korunovace a posunula jednu figurku.

„Ragueli!“

„Není to tvůj pes,“ obořila se na ni Tristen.

„Tak si konečně najdi pořádnou stráž. Generál Raguel má určitě lepší věci na práci než postávat před tvými dveřmi.“

„Rozhodně ne důležitější,“ ozvalo se od dveří, kde stál statný muž se smutnýma modrýma očima. Vypadal unaveně, unaveněji, než by se Tristen líbilo. Bílá slavnostní uniforma na něm až nepatřičně zářila. Možná tak neměly být ty jeho drsné rysy ozdobené, podtrhnuté přepychem a čistotou. Možná už navždy patřil do špinavé bojové zbroje. Doufala, že to není pravda. Přála si, aby našel klid v jemnosti.

„Veličenstvo,“ kývnul na ni.

Irkala dál pozorovala mapu. „Itriel tě zastoupí na schodech do svatyně?“

Generál přikývl. „Odjedu zpátky hned, jak mi to situace dovolí.“ Pak se zkoumavě zadíval na Tristen. „Takže korunovace pokračuje podle plánu.“

Irkala se na něj podívala. „A proč by nepokračovala?“

Raguelovi se na rtech objevil vzácný úsměv. „Jsem rád, že sis to rozmyslela.“ Stejně jako Irakala, ani on by ji nikdy nenechal couvnout.

„Netvař se jako kvočna, Ragueli, a raději se ujisti, že to přežije.“

„Samozřejmě.“

Zůstal stát s rukama na klice a vyhlédl z místnosti.

„Máš něco na srdci?“ zeptala se ho Tristen.

„Přivedl jsem novou tělesnou stráž.“

Zatrnulo jí. Absenci pořádné tělesné stráže poslední dobou zneužívala až příliš často. Irkala měla pravdu – Raguel měl jako generál jejích vojsk mnohem důležitější věci na práci. Proto její komnaty v noci opouštěl a ona díky tomu mohla proklouznout z paláce nepozorovaně. Pokud jí dá novou stráž, bude muset vymyslet jiný způsob.

„Dobře,“ přikývla a zhluboka se nadechla. Další komplikace, se kterou se bude muset vypořádat. Raguelův pohled se na ní na chvíli zastavil.

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho s úsměvem. Přikývl a do místnosti vstoupil další muž.

Její nový osobní strážce byl vysoký a silný, ostatně jako všichni ofanim. Na zádech měl složená bílá křídla, která dosahovala těsně nad zem. Bílou uniformu měl prošitou zlatými znaky její královské gardy – třemi paprsky slunce. Měl smutné oči vojáka, které se dívaly neurčitě dopředu. Ofanim byli rození bojovníci, stvořeni bít se za bezpečí Edenu. Ale tenhle byl jiný, drsnější než vojáci v jejím paláci. Podivně jí připomínal Raguela, který stál vedle něj a klidně se na ni díval.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho.

„Mikael, pane. Veličenstvo,“ dodal spěšně. Tristen skoro slyšela, jak se Irkale protočily panenky.

Mikael měl jednu ruku položenou na jílci meče. Tmavé vlasy si sčesal dozadu, ale jeden neposlušný pramen mu padal do čela. Jeho ztmavlá kůže prozrazovala, že byl často na slunci. Bezpochyby sloužil venku.

„Dělal už jste někdy osobní stráž?“

„Ne. Vrátil jsem se z venkovních operací a generál Raguel mě doporučil k vám. Veličenstvo.“

Do její stráže se řadili vojáci z královské gardy – vycvičení vojáci, kteří ale nosili spíš okrasná kopí než bojové meče. Raguel se tvářil naprosto samozřejmě a klidně jí oplácel pohled.

„Nebude vám chybět akce?“ ozvala se Irkala.

„Ne, paní. Myslím, že nebude.“

Tristen jeho odpověď zaujala. „U kterého oddílu jste byl?“

„Sloužil jsem u Portu, Veličenstvo. U Brány.“

Překvapeně si ho přeměřila.

Brána. Místo, kde byl závoj mezi Edenem a Podsvětím nejtenčí, jizva ve tváři její říše. Bylo to jedno z nejnebezpečnějších míst v Edenu, protože taky sloužilo jako jediný průchod mezi dvěma říšemi. Zamračila se. Co dělal ofanim od Brány v její stráži? Podívala se na Irkalu, ale její výraz byl netečný.

„Generál Raguel o vás musí mít vysoké mínění,“ prohlásila a ofanim se napřímil.

„Děkuji, Veličenstvo.“

„Mikael je jeden z našich nejlepších bojovníků, připravený položit život za Matku a svou královnu.“

Tristen si povzdechla. „Generál je příliš dramatický. Se mnou se pravděpodobně budete trochu nudit.“ Mikael se jí poprvé podíval přímo do očí a přikývl. Znovu ji napadlo, jak smutně jeho oči vypadají.

„Jste připraven na první bitvu?“ Mikael se napřímil, ale Irkala zakoulela očima. Tristen se usmála. „Tak pojďte, vzhůru do jámy lvové.“

3

claire

Chajot, nebo také úředník nebe, je rasa klidných malak,

kteří holdují životu v pozadí.

Jsou dřevem v našich mlýnech, malta v našich zdech.

Bez chajotů by Eden upadl v chaos.

– Malacký kánon

Claire padala už strašně dlouho.

Myslí se jí mihla vzpomínka, jak jednou jako malá spadla do bazénu. Ten šok, když ji najednou obklopila voda, která se nad ní zavřela. Těžkýma rukama se snažila mávat kolem sebe, její tělo se samo rozhodovalo, než se stihla jakkoliv vzpamatovat nebo poručit pažím. Teď házela rukama stejně, pokoušela se nabrat vodu pod roztažené prsty a odrážela se nohama.

Konečně se pohnula dopředu a bojovala s instinktem, který ji nutil k nádechu. Plíce ji pálily a toužily po jediném doušku vzduchu. Neviděla nad sebe ani pod sebe. Všude kolem bylo šedé nic.

A do té nicoty se ozývaly hlasy, které pod vodou neměly co dělat. Byl to ženský zpěv – skoro kakofonický, nesourodý, dohromady ale tvořil nádherný chorál, ze kterého ji mrazilo.

Možná jsem umřela, napadlo ji. Možná ji přejelo auto, když se hnala za tím pitomým kocourem.

Vtom jí do očí blesklo světlo. Najednou dokázala rozpoznat nahoru a dolů.

Zabrala, jak nejsilněji mohla, a vykopla se. Poručila puse, ať zůstane zavřená, a plavala. Její tělo ale s každým záběrem těžklo, i když s každým pohybem zpěv v jejích uších sílil. Takhle přece nemůže umřít. Přece se neutopí!

S hlasitým nádechem prorazila hladinu. Nemohla se nabažit kyslíku, lapala po dechu a rozkašlala se, jak jí trochu vody šplouchlo do krku.

Byla naživu.

Zaklonila hlavu a zavřela oči, málem se rozesmála. Asi spadla do vody.

Zpěv, který slyšela pod vodou, tu byl tlumenější, jako by prve vycházel ze samotné vody. Rozléhal se kolem ní v ozvěně, která jí rozechvívala hruď. Slova nepoznávala, ale věděla, o čem zpívají. Cítila to v kostech.

Rozhlédla se kolem sebe. Nad ní se rozléhala obrovská kopule, která shlížela na ten největší kostel, který kdy viděla. Vitrážová okna pouštěla dovnitř barevné paprsky, které se lámaly na vodě v maličkých duhách. Zvedla prsty z vody a nechala světlo dopadat na ruce, jako by hladila zvonkohru. Hladina byla klidná, pohyby ruky ji jen jemně čeřily a Claire fascinovaně pozorovala, jak voda reaguje, jak každá vlnka jemně svítí.

Strop držely silné zdobené sloupy, mezi kterými leželo jezero obehnané úzkým kamenným lemem jako fontána. A uprostřed toho všeho, tam, kde by Claire čekala oltář, rostl přímo z vody mohutný strom. Kmen měl spletený, jako kdyby někdo vzal několik malých stromků a zatočil je do sebe. Rozvětvená koruna s malými lístky na hladinu pod sebou nevrhala žádný stín. Překvapeně si uvědomila, že zpěv asi nevychází z vody, ale z toho stromu.

Zpozorovala, že není sama. Kolem vody postávalo několik lidí v nepravidelných rozestupech, jako kdyby na něco čekali. V bílých hábitech se staženou kapucí se dívali do vody, ze které se vynořovaly další a další hlavy.

Fascinovaně zírala, jak z vody vystupuje mohutný člověk, kterému přes okraj pomohl mladý muž. Vystoupil z vody úplně suchý. Měl na sobě šedý oděv složený z volných kalhot a široké haleny.

Claire se zamračila a rozhlédla se. Odplavala ke kraji a vyhoupla se přes kámen na suchou zem. Bylo to překvapivě jednoduché, voda ji netížila tak, jak by čekala. Když vylezla ven, zjistila, že je suchá. Znovu se zamračila a srdce se jí samo od sebe rozbušilo.

Něco se jí muselo zdát.

Vedle ní se zrovna vynořila z vody malá žena, které pomáhal šedovlasý muž. Otočila se zpátky k fontáně. Ten kostel byl překrásný. Halila ho jemná mlhavá záře, která na ni působila tajemně. Podlahu kolem jezera zdobily nádherné rytiny. Do zdí byly důmyslně vytesané geometrické oblouky a elipsy různé velikosti, sem tam proložené rytinami ovoce, které vypadalo jako granátové jablko. Nikdy nic podobného neviděla, nic v její paměti se tomu nepodobalo.

Otočila se, aby se někoho zeptala, kde je. Ale nikdo tam nebyl. Rozhlédla se a zjistila, že všichni vyrazili k velkým dveřím na konci místnosti. Vydala se k nim, odhodlaná zjistit, kde je.

Jenže její odhodlání trochu opadlo, když si všimla, kolik lidí před ní stojí. Obrovská masa se dělila na dvě řady. Ti v šedém se postupně oddělili od těch v bílé. Jedni šli do dveří vpravo a druzí vlevo.

Ale kudy měla jít ona? Podívala se na své ruce a zjistila, že je oblečená v šedé. To ji vyděsilo – tohle nebylo její oblečení! Než ale stihla zpanikařit, někdo do ní zezadu narazil.

„Omlouvám se!“ vyhrkl dotyčný a ona se hned otočila.

„Nic se nestalo,“ odpověděla automaticky. Muž měl tmavou kůži a velké oči, které mhouřily skrz světlo někam za ni. Obešel ji a běžel dál.

Zmateně pozorovala, jak zpomaluje, protože se dveře začínaly ucpávat. Na chodidlech ucítila ozdobné reliéfy kamenné podlahy. Byla bosa.

Jednou viděla na YouTube video, kde nějaká žena vysvětlovala podmínky přežití v divočině a důležitost obutí zmiňovala na prvním místě. Proto Claire vždycky nosila tenisky. Nechtěla se ocitnout v situaci, kdy nemůže nikam pořádně dojít.

Jenže teď byla bosa.

Zvedla pohled od svých nohou, jako by tam měl viset nápis s vysvětlením. Místo toho ale viděla jen záplavu šedě oblečených lidí pomalu postupujících dopředu.

Poslušně se zařadila, zatímco se snažila natáhnout krk, aby viděla dopředu.

„Na co sakra čekáme?“ Řekla to spíš do větru, než že by mluvila na někoho konkrétního. Žena, která stála před ní, se ale obrátila. V očích měla prázdný výraz, kterým se dívala skrz ni. Claire se rychle otočila. Za ní stál muž malého vzrůstu s tou nejtmavší kůží. Nedíval se na ni, prázdné ruce měl sepjaté, jako kdyby držel růženec, a něco si mumlal.

„Takový miluju,“ ozvalo se vedle něj.

„Jako kdyby ho to teď zachránilo,“ odpověděla jí nějaká žena.

Claire se za těmi hlasy otočila. Stály tam dvě ženy, jedna vysoká a druhá ještě vyšší, a dívaly se na muže. Byly oblečené v šedých tunikách, podobně jako ona a ostatní kolem nich. V obličeji měly úplně stejný výraz, i když si nebyly vůbec podobné. Ta vyšší byla tmavá a jemná, ta menší úplně světlá jako obilí a ostrá jako hrany pískovce. Když si všimly jejího pohledu, usmály se na ni jako jedna.

„Odkdy jsi ty?“ řekla ta vlevo.

„Já… cože?“

„To nevadí, vzpomeneš si. Občas to chvíli trvá, než to doteče,“ zasmála se ta vpravo a poklepala si na spánek.

Její společnice se taky zasmála a napodobila muže s neexistujícím růžencem. Začala se houpat dopředu a dozadu a pak se obě ženy znovu rozesmály.

„Jakého boha máš?“ zeptala se, jako kdyby ta otázka byla skrytý vtip.

„Asi toho normálního?“ Vlastní hlas jí zněl cize.

„No jasně,“ zachechtaly se obě ženy.

Claire se rozhlédla. Nikdo se zatím nehnul.

„Na co čekáme?“ zeptala se.

„Na označení.“

Asi se praštila do hlavy. Možná halucinuje.

Vtom se řada dala do pohybu a odhalila dveře, do kterých po jednom vcházeli. Jakmile vešli, dveře se vždy zavřely a teprve po pár vteřinách mohli vejít další. Otočila se za sebe a viděla, že řada rozhodně neřídne. Jako kdyby se za nimi neustále někdo přidával.

Už před ní byli jen dva lidé. Nervózně přešlápla na bosých nohou. Něco bylo špatně, něco se s ní dělo, ale její hlava byla prázdná. Zatnula čelist a usilovně se snažila poručit vlastní hlavě, ať myslí. Jako kdyby hmatala v mlze.

Všimla si, že žena z vedlejší řady se na ni dívá.

Bezradně pokrčila rameny v gestu, které připouštělo cokoliv.

Cokoliv, za těmi dveřmi se mohlo stát cokoliv. Ale copak dávalo smysl zůstat stát tady?

Jednu nohu vpřed.

Druhou.

Vzít za kliku.

*

Za dveřmi našla rozlehlý prostor. Uvnitř byla oválná hala velká jako basketbalové hřiště. Mramorová podlaha byla studená, až jí z toho naskočila husí kůže. Rozlehlý tmavý prostor osvětlovala pouze malá kruhová okna, která byla po celé délce horní stěny, vysoko nad nimi. Uprostřed bylo velké kamenné pódium, které budilo dojem, že jde o nějakou zkoušku, že tady je, aby něco dokázala. To vědomí ji přikovalo na místě. Nebyla připravena odpovídat na otázky. Hlavu měla jako pátrací balón.

Mezi šeptanými hlasy, které se nesly prostorem, se ozval jeden ostrý.

„Procházíte, nebo zůstáváte?“

Claire hledala, odkud se hlas ozývá. V dálce zahlédla tribunu, na které vpředu přede všemi ostatními sedělo osm lidí. Mezi nimi i žena, která se dívala na postavu uprostřed pódia – na ženu s prázdným výrazem, která prve stála v řadě před Claire.

Žena se viditelně třásla a vypadala na omdlení.

„Průvodce?“ zvolala žena na tribuně a na pódium vstoupil postarší muž v bílém rouchu, který jí připomněl kněze. Přišel k ženě a podíval se jí do tváře. „Jsem tady, Luriel. Slyšíš mě?“

Ale žena nereagovala. Muž se zatvářil ustaraně a otočil se zpět ke tribuně. „Athael,“ představil se s lehkou úklonou. „Tenhle cyklus skončil násilnou smrtí, proto ten stav.“ Přišel k ženě a ochranitelsky jí položil ruce kolem ramen.

„Vidím, že to je dvacátý cyklus,“ řekla žena s pohledem do papírů před sebou. „Zůstává, nebo se rovnou vrací?“

„Potřebuje se zotavit,“ ohradil se Athael pobouřeně.

„Samozřejmě, samozřejmě. Znamení, prosím.“

Zpoza pódia vyšel člověk v široké kápi. Měl úplně holou hlavu a jemné rysy, takže nepoznala, zda je to muž nebo žena. V ruce držel něco, co vypadalo jako dlouhý bílý krystal. Athael se uvolnil a pustil chráněnku. Nově příchozí přiložil ženě krystal k hlavě. Claire neviděla, co jí udělal. Viděla však, jak se ženino roucho najednou zbarvilo do ostré modři. Překvapeně zamrkala. Musel to být optický klam.

Postava s krystalem odstoupila. Athael ženu pustil a ta se přestala třást.

„Athaeli?“ Její hlas byl tichý. Průvodce rozevřel náruč a žena do ní vpadla. Z hrdla se jí vydral zvířecí zvuk. „Ach Athaeli, to bylo strašné.“

„Víš, že to muselo být,“ řekl klidně. Někdo na tribuně si netrpělivě povzdechl.

Athael tím směrem vrhl pobouřený pohled, ale natočil ženu tak, aby ji mohl odvést z pódia dolů. Celou cestu ji následovaly vzlyky.

„Další!“

Zvuk toho hlasu ji zasáhl jako blesk.

„Další!“ hlas byl netrpělivější. „Ano, ty, nehpesh. Pojď sem,“ ukázala na ni žena na tribuně. Claire chtěla ustoupit, ale nohy měla jako z olova.

„Není čeho se bát, děvče, pojď dál. Podíváme se na tebe.“ Do netrpělivého hlasu se vloudilo zrnko soucitu. Claire zatnula ruce v pěst a posunula se dopředu. Když vystoupala na pódium, zjistila, že za první řadou byli na vyvýšených stupíncích porůznu usazeni další lidé. Jako kdyby sledovali show, mlčeli a jen přihlíželi.

„Zůstáváte, nebo procházíte?“ zeptala se žena, v ruce pero připravené k zápisu. Když Claire neodpovídala, vzhlédla a změřila si ji pohledem.

„Tak asi zůstává.“ Něco si zapsala. Někdo vzadu se zachechtal.

„Co se děje?“ dokázala ze sebe dostat. Překvapilo ji, jak vzdáleně její hlas zní. Jako by jí ani nepatřil.

„Znamení, prosím,“ zavolala žena místo odpovědi. Claire ztuhla, když se k ní přiblížila ona postava s krystalem v ruce. Lehce se usmívala, takovým uklidňujícím způsobem, kterým se vždycky tváří doktoři, když vám jdou udělat něco nepříjemného. Claire chtěla couvnout, ale strach ji přikoval na místě.

Divný sen, tohle byl divný, divný sen!

Postava k ní přišla tak blízko, že jí viděla do očí – měla je úplně světlé, skoro průhledné. Když zvedla ruku s krystalem a přiložila jí jeho špičku na čelo, Claire se nebránila.

Jakmile se krystal dotkl její pokožky, oči jí oslepilo ostré světlo. Krystal klouzal po kůži, jako by maloval do másla. Čím déle tam byl, tím větší teplo z něj sálalo. Z jejího čela až do mozku, potom dolů do krku, do ramen, do hrudi, postupně až do konečků prstů na nohou. Byl to nádherný pocit. Krásný, jako když se poprvé ponoříte do teplé vany, která má přesně tu správnou teplotu. Nesl mlhu, která byla sestrou té, co se jí usadila v hlavě. Snažila se jí něco vymazat, něco vzít. Chtěla zavrtět hlavou, ale zjistila, že se nemůže hýbat.

Postava spustila ruku a teď se na ni upřeně dívala, jako kdyby na něco čekala. Její tvář se jí rozmazávala před očima.

„Dej tomu chvilku,“ řekl někdo jakoby z velké dálky. Někdo za nimi zakašlal. Ten obyčejný zvuk jako by v ní spustil lavinu. Nemohla tu mlhu nechat vyhrát.

Zatlačila proti ní, tlačila vší silou a dala to toho vše, co měla. Bylo tam schované něco, co poznávala. Kousek sebe. Chytila se toho a znovu zatlačila. Viděla vlastní odraz v zrcadle, jak si maluje oční linku. Cítila pod sebou studené umyvadlo, na kterém seděla. Chytila se toho pocitu.

Slyšela klakson, troubila. Natáhla se po tom zvuku.

Dívčí hlas, který k ní promlouval. Hezký kulatý obličej a měkké oči, které k ní důvěrně vzhlížely.

Ellie. Měla něco udělat.

V její hlavě praskla guma. Mlha zmizela a do mozku jí vrazilo vlastní vědomí. Ten náraz ji donutil předklonit se, kašlat a lapat po dechu, cokoliv, aby se přesvědčila, že ještě žije. Že tam je ona a ne někdo jiný. Ve svém vlastním těle.

Třeštila oči před sebe.

Tohle nebyl žádný sen.

Ona tu opravdu byla!

Tribunou se rozlehlo mumlání, které sotva vnímala.

„Šedá,“ ozvala se žena. Zněla nespokojeně. Claire se na ni podívala a narovnala se, stále popadala dech. Žena začala něco škrábat do papíru.

„Průvodce?“ zavolala, aniž by zvedla hlavu. Claire se otočila za sebe na dveře, kterými přišla. Potom slyšela, že někdo vyšel zpoza tribuny.

Byla to mladá žena ve špinavých bílých kalhotách, které byly strčené do šněrovacích bot. Nebyla žádnou obyčejnou kráskou, spíš jako by patřila do lesa mezi divoké víly. Tvář měla rámovanou zrzavými vlasy, které si zapletla do copu kolem hlavy. Z boku jí visely zahnuté meče a dýky, díky kterým vypadala nebezpečně. Claire ji nechápavě pozorovala, ale nemohla se na ni soustředit. Měla chuť se rozkřičet. Kde se to právě ocitla? Kam se to propadla? Ocitla se na nějaké jiné planetě?

Začínala opravdu panikařit.

„Jsem tady,“ řekla žena otočila se k pódiu.

„Jane,“ oslovila ji jedna z žen. „Dlouho jsem tě neviděla.“

Jane vypadala, že na tu poznámku nechce reagovat, a jen na ni s mírným úsměvem dál hleděla.

„Její první cyklus,“ pokračovala žena zamyšleně. „Víš, jak skončil?“

Jane dala ruce za záda. „To je samozřejmě soukromé.“

„Pokud je šedá, měla bych si to zapsat.“

Jane mlčela a žena nakonec jen nasupeně cosi přeškrtla na papíře.

„Nelíbí se mi to, ale dobrá,“ odsekla žena a přeškrtla papír, aby ho položila na hromádku vedle sebe. „Další!“

Jane k ní přišla, popadla ji za paži a začala ji odvádět místností pryč.

„Chajoti,“ prskala si pod vousy. „Kdo jí kdy řekl, že může rozkazovat cherubům? Je to úřednice.“

Claire ji skoro neslyšela, dívala se na muže s neviditelným růžencem, který zaujal její místo. Třásl se strachy. Znovu k němu přistoupila postava v bílém a krystalem mu načmárala na čelo značku. Claire zvedla ruce k čelu, ale nic tam necítila. Mužovo oblečení najednou změnilo barvu. Stál tam teď se zářícím zeleným znamením na čele a jeho oblečení neslo stejnou barvu.

Claire vyjekla a chtěla se otočit, aby se mohla podívat lépe. Ale ta žena – Jane – ji rázně vystrčila ze dveří.

Claire se jí vytrhla a vyrazila zpátky. Jane jí zatarasila cestu.

„Pusť mě tam,“ dožadovala se, ale Jane neuhnula.

„Tam už pro tebe nic není.“

„Ale ten muž…“

„Byl označený,“ oznámila jí, jako kdyby vysvětlovala, že si odskočil na záchod.“

Claire hledala slova, ale připadala si jako ryba na souši. Jen otevírala a zavírala pusu.

„Ty jsi vážně hodně zmatená.“ Jane si ji prohlížela s ustaraným výrazem. „To bude nejspíš tím, že jsi zůstala šedá. Neboj, ono to tam doteče. Já jsem Jane, tvá průvodkyně.“

Tohle musel být nějaký špatný sen, noční můra. Probudí se ve své posteli a všechno bude normální. Musí se probudit. Najednou zase nemohla popadnout dech.

„Jsi v pořádku? Některé nehpesh jsou hodně vyděšené, když dorazí. Musí to být pro tebe matoucí.“

Claire se ztuhle zasmála, ale byl to spíš pološílený výdech. Necítila ruce. Měla ještě ruce? Nohy ano, studila ji do nich kamenná podlaha.

„Co všechno si pamatuješ? Víš, co se stalo?“

Zaostřila na její obličej. Cože? Ve tváři měla upřímnou obavu a ustaraný klid, jaký měly učitelky ve školce, když nějaké dítě plakalo, že chce domů. Co to bylo za zvuk? To opravdu dýchala tak nahlas? Omdlí. Normálně tady omdlí.

Jane to zkusila jinak. „Jak ti mám říkat?“

„Nemám boty,“ odpověděla udýchaně.

„Cože?“

„Jsem bosa.“ Připadala si jako idiot. Ale přišlo jí důležité, že nemá jak utéct. Byla bosa.

„To asi můžeme napravit…?“ čekala Jane na její jméno.

„Claire.“

„Dobře, Claire. Nejdřív ti najdeme boty.“

*

Jane ji odvedla do místnosti, kde byly štendry plné oblečení. Sklonila se k nim a něco z nich začala vyhazovat a házet to po Claire.

„Boty, boty…“ říkala, zatímco se přehrabovala ve velké dřevěné truhle. Už jí strčila do ruky něco jako kalhoty, halenu. Claire se zatím rozhlížela. Šok jí neumožňoval myslet. Jak se sem dostala?

„Ha!“ Jane vytáhla boty, které k sobě byly svázané tkaničkami. Byly podobné jejím – vysoké kozačky do půli lýtek, které zřejmě měly vydržet hodně pohybu. Celé oblečení vypadalo jako něco mezi cvičebním úborem a zbrojí. Za opaskem jí visely dva zatočené meče, které jí připadaly jako z pohádky. Claire na ni jen beze slova zírala a nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

Chytila do ruky boty, které po ní Jane hodila. Zírala na ně, jako by na ni měly promluvit.

„Jdi se převléct,“ ukázala Jane na zástěnu. Claire se jako v mrákotách otočila, vešla za závěs a pustila boty na zem.

Cítila, jak má rozšířené oči, vzduch ji štípal, ale ona jen ztuhle zírala před sebe. Přejela si roztřesenýma rukama přes obličej. Cítila na prstech vlastní kůži. V plicích vlastní dech. Tohle nebyl žádný sen. Tohle bylo skutečné. Ale jak se sem dostala? A jak se dostane zpátky?

Soud.

Prudce se otočila. Pokud je tady, není u soudu. A pokud tam není, nemůže svědčit. Její tělo se roztřáslo, naprosto neovladatelně sebou klepala. Přišla o svojí šanci.

„Dost,“ zašeptala rázně. Musela se uklidnit.

Posadila se na malou stoličku za závěsem a sepjala ruce. Potřebovala přemýšlet, paniku si nemohla dovolit.

Pravděpodobně měla pouze dvě možnosti.

Možnost číslo jedna byla velmi uklidňující, protože nevyžadovala žádnou akci. To, že tohle celé byla jenom noční můra, která se jí zdá, a ona se probudí a bude doma ve své posteli a půjde si uvařit kafe. Vždyť měla před sebou stresující den, pravděpodobně si z ní dělá blázny její vlastní hlava a podvědomí jí posílá zprávu, jak moc se bojí, že to dopadne špatně.

Druhá možnost byla… děsivá. A jí se z ní svíral žaludek tak, až měla pocit, že se pozvrací. Netušila, kam se to mohla propadnout. Byla vůbec ještě na Zemi? Nedokázala v hlavě ani pojmenovat další možnosti.

Její mamka s oblibou říkávala, že všechno vždycky nakonec dopadne dobře. To Claire fungovala na bázi plánu Z. Záchranného lana, kterého se může chytit.

Co nejhoršího se může stát?

To byla vždycky její nejoblíbenější otázka. Protože když věděla, co nejhoršího se jí může stát, připravila se na to. Když byla připravená, život byl snesitelnější. A ona teď potřebovala informace, aby se mohla připravit na tu nejhorší možnou variantu.

Ta žena jí přece něco řekla – je její průvodkyní. Možná se prostě jenom omylem dostala na hodně divný zážitkový zájezd.

S tím vědomím si setřela slzy. Rozklepanýma rukama si začala sundavat kalhoty.

Stáhnout nohavice.

Vytáhnout nohy – jednu, druhou.

Přetáhnout si halenu přes hlavu.

Uhladit látku.

Pokračovala krok za krokem, a když byla hotová, její dech se stabilizoval. Odhrnula závěs a podívala se vpřed se zdviženou bradou. Jane se ale jen otočila a vyšla z místnosti. Claire ji rychle doběhla.

„Jane?“ zkusila si její jméno na jazyku. „Co je tohle za místo?“

Jane zatěkala pohledem kolem sebe na sněhově bílou chodbu lemovanou historickými obrazy s výjevy, které Claire nepoznávala. „Jak to myslíš?“

„Tohle místo,“ ukázala kolem sebe.

„To je průchod duší,“ řekla, jako by Claire měla o kolečko méně.“

Průchod duší?

Než stihla cokoliv dalšího říct, vlastní nohy ji přikovaly na místě. Ohromeně zírala na rozevřená vrata, která se táhla několik metrů do výšky. Dorazily s Jane do velké haly, kde se dovnitř a ven valily vlny lidí. Venku musel být slunečný den, protože světlo dovnitř svítilo tak silně, že zabraňovalo výhledu. Jediné, co viděla, byl kus modrého nebe.

Její pozornost ale poutaly pouze dvoukřídlé dveře. Na každém křídle měly zlatě vyrytou polovinu rozvětveného stromu v plném rozpuku. Starobylý kmen byl zatočený do sebe, jako by ho někdo spletl velkýma rukama. Vypadal úplně stejně jako strom u jezera, ze kterého před chvílí vylezla. Ovšem z těchto větví visely plody, které byly pokryté zlatem, ale tvarem připomínaly granátová jablka.

Claire se na chvíli zamlžil zrak a mysl jí uklouzla mezi prsty. Už ty dveře viděla, ale nemohla si vzpomenout kdy ani kde. Vchod jí byl povědomý.

Jane se na ni zvědavě otočila.

„Já… už jsem to viděla,“ řekla Claire váhavě.

Jane vědoucně přikývla. „Každá duše pozná nebe.“

„Nebe?“

„Tak se tomu říká na Erecii, ne? Nebe. Už jsi v Edenu byla, jen si nevzpomínáš, protože nejsi označená.“ Pak se podívala na její čelo a zamračila se. „Tedy aspoň ne řádně.“

Claire si zvedla ruku k čelu, Jane se už od ní ale otočila a zamířila ven.

„Je vás čím dál tím víc, šedých. Ale neboj se, znamení nakonec zafunguje, jen do té doby musíme vyřešit, co s tebou.“

„Co je Erecie?“ zeptala se, ale Jane se zasmála, jako kdyby řekla nějaký vtip. Pomalu jí docházelo, co se jí Jane snaží říct. Ale to přece nemohla být pravda, ne? Tohle byl jenom nějaký hodně špatný vtip.

Kolem prošli dva lidé ve zvláštních červených kaftanech se stojatým límečkem. Jeden z nich měl vyholenou pravou stranu hlavy a zbytek vlasů v pevném copu. Druhý byl holohlavý úplně. Mračili se na ni a něco si šuškali, ona však dokázala zírat pouze na znamení na jejich čele. Bylo rudé, skoro jako by jim ho někdo vyřízl do čela nožem. Když si uvědomila, jak na ně civí, začervenala se. Ale oni se na ni bez rozpaků dívali dál, dokud jí nezmizeli z dohledu. Znovu zvedla ruku ke svému čelu, ale nic tam nenahmatala.

Snažila se prokličkovat davem ve dveřích a sledovat přitom Jane, nakonec se jí ale úplně ztratila. Okamžitě se jí do žaludku zakousla panika. Nakonec ji dav vyplivnul před schody, kde do někoho narazila.

„Omlouvám se,“ zamumlala, když se k ní otočila žena v zelené haleně. Měla na čele svítivě zelený ornament a na rtech lehký úsměv.

„Nic se neděje,“ odpověděla a vydala se dolů ze širokých schodů, které vedly z budovy. Claire se za ní fascinovaně dívala, dokud žena nezmizela mezi směsicí pestrobarevných lidí, kteří šplhali nahoru a dolů a mísili se mezi sebou jako rozfoukané koření. Vbíhali na náměstí, ze kterého vedly malé rozeklané uličky rozpínající se skrz celé město. Malé i velké domy se vršily na sebe v nesourodém uskupení, které vzniklo míšením několika architektonických stylů. Z oken viselo barevné oblečení, které se sušilo na ostrém slunci, a tu a tam se z nich vykláněli lidé, aby se podívali na náměstí, které zřejmě bylo centrem dění. Otočila se na budovu, kterou tipovala na ústřední bod celého města. Podivně jí připomněla soud nebo radnici, ale ne tak úplně. Kam se to sakra dostala?

Dole pod schody, přímo na úpatí náměstí, konečně našla Jane. Claire vydechla úlevou a rozeběhla se za ní.

„Prosím tě, neztrácej se mi z dohledu,“ pokárala ji Jane.

„Co je tohle za místo?“

„Fumus. Je tu největší průchod nehpesh u Brány. Nikdy jsi tudy neprocházela?“

Claire chvíli přemýšlela, jestli si z ní nedělá legraci. „Ne. Jane, kde to sakra jsem?“ Pokusila se do svého tónu vložit naléhavost, kterou sama cítila. Ale průvodkyně na ni jen zírala.

„Jane?“ oslovila ji, když ticho začalo být nepříjemné.

„Pojď,“ popadla ji žena za paži a vedla ji ke středu náměstí.

Claire se pokusila vzpouzet, ale Janein stisk byl překvapivě ocelový. „Kam jdeme?“

„Promluvíme si, ale ne tady.“

*

Náměstí pulzovalo životem. V uších se jí mísily zvuky smíchu a hovoru, rychlých kroků a hlasitých pozdravů. Dávala si pozor, aby do nikoho nenarazila, ale těžko se jí dívalo pod vlastní nohy. Byla naprosto fascinovaná různorodostí lidí kolem sebe.

Ze schodů scházeli lidé v barevném, ale i bílém oblečení. A mezi nimi…

„Proboha, on má křídla!“

Jane se k ní prudce otočila.

„On má křídla,“ zopakovala Claire.

„To je přece ofanim. Copak jsi nikdy neviděla ofanim?“

Claire nedokázala ovládnout vlastní vzrušení. Muž byl v uniformě podobné té, co měla Jane, a klidně procházel mezi ostatními. Claire se podívala Jane na záda, aby si byla jistá. Možná už opravdu blázní. Možná halucinuje.

Zachytila, jak ji Jane pozoruje.

„Tys nikdy neviděla křídla?“

„Děláš si legraci, že jo?“

Jane ji popohnala. „Pojď, začínají se po tobě otáčet lidi.“ Claire ji omámeně následovala skrz dav, který čím dál víc houstnul. Z kakofonie okolních zvuků vystupoval snad jen jeden, mužský hlas, který zněl, jako by někoho svolával. Nemusela ho hledat dlouho. Zrovna procházeli kolem skupiny lidí, kteří se shromáždili na pravém konci náměstí. Stál tam na stupínku a něco přednášel, jako kdyby horlivě kázal. Měl na sobě hábit, který se dal popsat jako kněžský, až na to, že byl celý červený. Kolem krku mu visel medailon ve tvaru trojúhelníku, který na dálku pořádně nerozeznala. Claire natahovala uši, aby ho dobře slyšela.

„… je nevyhnutelná. Královna regentka nikdy nedokáže vést nehpesh, protože to není Matčina vůle. Ve své nekonečné moudrosti se Matka rozhodla svěřit moc do rukou svých nejposvátnějších bytostí. Nehpesh.“

Ze skupiny pod ním se ozvalo několik souhlasných pokřiků, ale taky nesouhlasné mručení.

„To je rouhání!“ zakřičel kdosi a ozvalo se zase několik souhlasných pokřiků.

Muž se nenechal přerušit a ještě zvýšil hlas: „Všechna znamení tomu nasvědčují! Vyvolená je blízko.“

„Královna Tristen je vyvolená!“ zakřičel někdo. Kazatel pozvedl trojúhelníkový medailon. „Zkázonoši se šíří Edenem a unášejí nehpesh přímo z rukou Matky. A co s tím dělají malak? Kde jsou serafové? Co na to naše královna regentka?“

Claire popoběhla, aby ji dohnala.

„Bojí se tebe.“

*

*